Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 564/1514/15-ц

провадження № 61-29005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

ОСОБА_1 подала 30 червня 2015 року позов до суду, в обґрунтування якого посилалася на те, що 18 червня 2014 року вона звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або відповідач, або Банк) про захист прав споживача, повернення коштів по депозитному вкладу та відшкодування моральної шкоди. Рішення суду у вказаній справі виконане 18 травня 2015 року. Вважала, що оскільки з моменту прийняття рішення по справі і до його фактичного його виконання відповідач безпідставно протягом семи місяців користувався її коштами, вона має право на стягнення з Банку відсотків за користування вкладом за період з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року, інфляційні втрати та 3 % річних за вказаний період.

Крім того, в зв`язку з тим, що вона постійно повинна була звертатись до виконавчої служби та Банку за виплатою стягнутих судовим рішенням грошових коштів їй була завдана моральна шкода. Оскільки роботи та свого власного помешкання вона не має, а розраховувала на кошти на депозитному рахунку, то вона залишилась без засобів для існування, в зв`язку з чим постійно знаходилась в нервовому стані, в неї погіршився сон, почастішали мігрені.

Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача на її користь недоотримані відсотки за користування вкладом «Стандарт» за період з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в розмірі 4 201,41 грн, інфляційні втрати в розмірі 15 982,98 грн, 3 % річних в розмірі 625,00 грн та 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 04 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в сумі 4 201,41 грн, інфляційні втрати за період з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в сумі 15 982,98 грн та 3 % річних за період з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в сумі 625,00 грн, а всього 20 809,39 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 04 березня 2016 року залишено без змін.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що в установлений договором строк вклад позивачу повернуто не було, тому на її користь підлягають стягненню проценти за користування депозитним вкладом, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року задоволено частково касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував норму статті 1070 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не врахував, що з Банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 04 березня 2016 року в частині стягнення відсотків за користування вкладом, інфляційних втрат, 3 % річних, а також в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в сумі 172,66 грн, інфляційні втрати за період з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в сумі 13 764,67 грн та 3 % річних за період з 18 серпня 2014 року по 18 травня 2015 року в сумі 563,72 грн, всього 14 501,05 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В решті рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції, неправильно застосувавши положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах, дійшов помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором, а саме: 18 % річних. Відповідно суд безпідставно не застосував норму статті 1070 ЦК України та не врахував, що з Банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Окрім цього, суд першої інстанції не перевірив правильності розрахунків стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних та не навів в тексті оскаржуваного рішення відповідні розрахунки, що здійснено Апеляційним судом Рівненської області у тексті мотивувальної частини рішення від 26 жовтня 2017 року.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, з посиланням на статтю 625 ЦК України. Також зазначає, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, відповідач не мав доступу до свого майна та не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території, наводить інформацію, що зобов`язання за договорами з ПАТ КБ «ПриватБанк», укладеними працівниками Філії «Кримське Регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк», виконує створена за законодавством Російської Федерації Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна Банка, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з Костопільського районного суду Рівненської області, встановлено особам, які беруть участь у справі, строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року провадження № 61-29005ск18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції у нескасованій частині, та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 06 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD500, у відповідності до умов якого вкладник передала Банку грошові кошти для розміщення на депозитний вклад строком на 3 місяці (до 06 червня 2014 року) в розмірі 23 000,00 грн, з нарахуванням відсотків в розмірі 18 % річних.

Рішенням Костопільського районного суду від 07 листопада 2014 року зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 вклад згідно з умовами договору від 06 березня 2014 року № SAMDNWFD500 у розмірі 23 000,00 грн та виплатити відсотки за період з 06 березня 2014 року по 06 червня 2014 року у розмірі 1 035,00 грн. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_1 збитки, завдані не виконанням своїх зобов`язань за період з 07 червня 2014 року по 07 серпня 2014 року у розмірі 230,00 грн інфляційних втрат та 3 % річних від суми боргу за вказаний період у розмірі 134,20 грн. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2014 року рішення Костопільського районного суду від 07 листопада 2014 року в частині зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_1 відсотки по вкладу за період з 06 березня 2014 року по 06 червня 2014 року у розмірі 1 035,00 грн, інфляційні втрати та 3 % річних за період з 07 червня 2014 року по 07 серпня 2014 року в сумі 230,00 грн та 134,20 грн, та в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави скасовано. Позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом за період з 06 березня 2014 року по 18 серпня 2014 року у сумі 1 858,56 грн, інфляційні втрати за період з 07 червня 2014 року по 18 серпня 2014 року у сумі 531,00 грн та 3 % річних у сумі 144,21 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 255,35 грн. В решті рішення залишено без змін.

З виписки від 25 травня 2015 року вбачається, що 19 травня 2015 року на рахунок позивачки ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснено переказ коштів в сумі 25 533,77 грн.

Умовами договору банківського вкладу від 06 березня 2014 року, укладеного між сторонами, передбачено строк його дії 3 місяці - до 06 червня 2014 року та розмір відсотків, які нараховуються на суму вкладу - 18 % річних.

Відповідно до тарифів в розділі 2.8.2 «Поточні рахунки та умови розміщення вкладу на вимогу» Умов та правил надання банківських послуг, які містяться на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», доступ до яких є публічним, передбачено, що розмір процентів за користування коштами на вкладному рахунку до запитування становить 1 % річних.

Договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, що передбачено частиною п`ятою статті 1061 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, висновок про що здійснено зокрема у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1891цс15).

Частиною третьою статті 61 ЦПК України (в редакції закону, що діяла під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 (справа № 686/21962/15-ц), аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року № 61-35653св18 (справа № 589/3683/16-ц) та у постанові від 29 липня 2019 року № 61-31755св18 (справа № 712/13964/15-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове скасування рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах та використання розміру процентної ставки, передбаченого договором банківського вкладу, безпідставне незастосування статті 1070 ЦК України. З огляду на це, суд апеляційної інстанції здійснив правильний висновок про перерахунок процентів, що підлягають стягненню на користь позивачки, за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується Банком за вкладом на вимогу.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив про необхідність наведення судом першої інстанції розрахунків у мотивувальній частині рішення, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог, що роз`яснено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», що знайшло відображення в наведених судом апеляційної інстанції розрахунках суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних у тексті оскаржуваного рішення.

Посилання скаржника на те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» та до них не можуть застосовуватися норми, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України, з посиланням на постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15 та № 6-2491цс15 від 02 березня 2016 року, спростовуються тим, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, висновок про що здійснено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

В свою чергу у постанові від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (на яку посилається скаржник), який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У зазначеній постанові від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила також від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (на яку посилається скаржник), який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Посилання скаржника на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» був змушений припинити діяльність своїх відокремлених підрозділів на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, не мав доступу до свого майна, а тому не зміг виконати свої зобов`язання за договором банківського вкладу було предметом розгляду судом апеляційної інстанції та останнім правильно зазначено, що оскільки договір укладений з Банком як юридичною особою, а не підрозділом, то такі аргументи не є обґрунтованими.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення, відповідно припинення ними діяльності з будь-яких причин не позбавляє юридичну особу необхідності виконання взятих ними зобов`язань.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик