Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 487/2195/17

провадження № 61-3232св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Крата В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада 2018 року у складі судді Щербини С. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 рокуу складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 травня 2014 року ОСОБА_4 працювала контролером команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом керівника філії № 158/о від 23 березня 2017 року була звільнена з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Підставою звільнення зазначено наказ № 30

від 17 січня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису». Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки фактичні зміни в організації виробництва і праці не відбулися, скорочення штату охорони суперечить закону, профспілковий орган завчасно не був повідомлений про наступне вивільнення, згоди профспілкової організації на її звільнення не отримано.

Посилаючись на порушення трудових прав, ОСОБА_4 просила поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Представник ДП «Адміністрація морських портів України»позов не визнав, посилаючись на дотримання всіх вимог трудового законодавства при звільненні позивача. При цьому зазначав, що надання профспілковим органам інформації про наступне вивільнення працівників є обов'язковим лише у випадках ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форми власності або часткового зупинення виробництва; роботодавець має право самостійно визначати численність працівників та доцільність змін в організації виробництва; відсутність згоди профспілкового органу на звільнення не позбавляє суд можливості її запитати; а вимоги, передбачені статтею 49-2 КЗпП України, роботодавцем виконані.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада

2018 року позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 23 березня

2017 року.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь

ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

104 464,15 грн.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 1 684,64 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі піддано негайному виконанню.

Рішення суду мотивовано тим, що звільнення з роботи ОСОБА_4 здійснено з порушенням порядку звільнення, передбаченого трудовим законодавством, а саме без дотримання вимог частини 2 статті 40 та статті

49-2 КЗпП України щодо вжиття необхідних заходів працевлаштування працівника та статті 43 КЗпП України щодо попереднього узгодження звільнення з профспілковим органом.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада

2018 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновок про те, що ОСОБА_4 є членом профспілкового комітету Миколаївського морського торговельного порту професійної спілки працівників морського транспорту.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Виключаючи з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання суду на те, що позивачка є членом виборного органу профспілки, апеляційний суд виходив із відсутності відомостей про те, що ОСОБА_4 є членом виборного органу профспілки.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

06 лютого 2019 року ДП «Адміністрація морських портів України» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Миколаєва

від 01 листопада 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем належно виконані вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки їй було запропоновано усі вакантні на підприємстві посади, від яких вона відмовилася. Матеріали справи не містять інформації, яка б підтверджувала членство позивача у виборному органі профспілки. Рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору належним чином не аргументоване, не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Заводського районного суду міста Миколаєва.

19 березня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

20 березня 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи й висновків судів попередніх інстанцій:

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП Українивизначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем положень статті

49-2 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки, у наданих актах відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій у ДП «Адміністрація морських портів України» не зазначено, з якими саме вакансіями відповідач мав намір ознайомити позивача.

Крім того, судами встановлено, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, однак відповідач не звертався до профспілкової організації з письмовим поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції на виконання вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації із запитом про надання згоди на звільнення ОСОБА_4за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З аналізу частини сьомої статті 43 та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення профспілки виключає можливість виникнення цього права, суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку посиланням відповідача на необґрунтованість рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, зазначивши, що таке рішення містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення, що свідчить про його відповідність критеріям обґрунтованості у розумінні частини 7 статті 43 КЗпП та частини 6 статті 39 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Незгода зі змістом рішення профспілки не свідчить про його не аргументованість.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва

від 01 листопада 2018 року, в незміненій його частині, та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада

2018 року, в незміненій його частині, та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

В. І.Крат