КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/4888/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк» та/або Банк) звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору від 29 серпня 2011 року, який був укладений між Банком та ОСОБА_2, останній було видано кредит у розмірі 11000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту порушені, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість, яка станом на 30 червня 2017 року становила 112 439 грн. 02 коп..

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 10747 грн 32 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 92485 грн. 98 коп., заборгованість за пенею та комісією в сумі 3375 грн. 29 коп., штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 5330 грн. 43 коп. та судовий збір у розмірі 1686 грн. 59 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що місцевий суд не врахував того, що кредитні кошти були зняті з її рахунку шахрайським шляхом, про що вона в той самий день повідомила Банк та Солом'янський РУГУ МВС України.

Зауважує, що нею було укладено договір правової допомоги з адвокатом МахинеюМ.В., який повинен був представляти її інтереси в місцевому суді під час розгляду даної справи, але представник та відповідач в судове засідання не з'явились.

Також, апелянт не визнає факт укладення кредитного договору та зазначає, що вона не була ознайомлена з його умовами.

Крім того, ОСОБА_2 просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, в якому зазначено його розмір та умови надання кредиту, а відповідач не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушила вимоги договору.

З таким висновком, апеляційний суд повністю погодитись не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № б/н від 29 серпня 2011 року, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній було видано кредит у розмірі 11000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-31).

Станом на 30 червня 2017 року заборгованість відповідача становить у розмірі 112439 грн. 02 коп., що складається з: 10747 грн. 32 коп. - заборгованість за кредитом, 92485 грн. 98 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3375 грн. 29 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5330 грн. 43 коп. - штраф (процентна складова).

Так, ПАТ КБ «Приватбанк» у зв'язку з тим, що публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, опублікував на офіційному сайті в мережі Інтернет Умови та правила надання банківських послуг.

Клієнти банку, які виявили бажання отримувати запропоновані банківські послуги, можуть приєднатися до публічної пропозиції укладення договору (оферта).

На підтвердження існування публічної оферти позивач надав до суду першої інстанції витяг з Умов та правил в редакції чинній на день підписання відповідачем по справі безпосередньо Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 8-31).

Приєднання до Умов та правил дозволило в подальшому користуватися усіма переліченими банківськими послугами без укладання окремого договору.

Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про що зазначено у п.1.7 Статуту АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с. 112-114).

За умовами п. 1.1.1.37 Умов та правил АТ КБ «Приватбанк» здійснює надання банківських послуг на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 1.1.1.10 Умов та правил банківський рахунок клієнта - це поточний рахунок, який автоматично відкривається кожному клієнту Приватбанку, який пройшов процедуру ідентифікації.

Таким чином, відкриття рахунку для фізичних осіб в АТ КБ «Приватбанк», який відповідно кредитується шляхом приєднання клієнта до Умов та правил надання банківських послуг на підставі Анкети-заяви, не суперечить вимогам чинного законодавства та є таким, що укладений в письмовій формі, враховуючи наступне.

Приписами ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно вимог ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Положеннями ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2011 року ОСОБА_2 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та отримано кредитну картку (а. с. 6).

Отже, відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції.

ОСОБА_2 факт отримання платіжної карти в суді першої інстанції та апеляційної інстанції не заперечувала, в апеляційній скарзі зазначає, що не була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг.

Відповідно до підписаної відповідачем Анкети-заяви, він ознайомлений та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, їх зміст розуміє, та їх положень зобов'язується неухильно дотримуватись, а також підтвердила, що в подальшому зобов'язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку www.privatbank.ua.

За таких обставин, підписавши Анкету - заяву банк та клієнт приєднуються і зобов'язуються виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому.

Така позиція відповідає позиції Верховного Суду у справах N 441/569/17 від 21.03.2018 року, N 755/18246/15-ц від 07.03.2018 року, 755/2720/16-ц від 06.02.2018 року, де зазначено, що підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанк», свідчить про бажання отримати кредитні кошти та підтвердження, що особа ознайомлена і погоджується з Умовами та Тарифами банку.

При цьому Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору.

Згідно з п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до п. 2.1.1.12.6 на боргові зобов'язання за кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі встановленому Тарифами банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.1.1.5.6 Умов передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку.

При цьому, у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до установлених тарифів (п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг).

Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань (а.с.5-6).

Таким чином, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що існували підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10747 грн. 32 коп.

Розглядаючи питання, щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вже було зазначено, відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними, що засвідчив своїм підписом (а.с.6-7).

Крім того, ОСОБА_2 факт отримання кредитної картки та користування кредитними коштами не заперечувала.

Відповідно до ч.1 ст.10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком у випадку інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку та погодження клієнта на нові умови, а також шляхом надсилання СМС-повідомлень.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.4-5), змісту позовної заяви, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами становив, станом на 29 серпня 2011 року, 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, яка діяла по 31 грудня 2012 року (дата, що міститься у розрахунку заборгованості).

У подальшому, з 01 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в зменшив кредитну ставку до 30%.

ОСОБА_2 в період дії 30% кредитної ставки користувалась кредитними коштами, з 06 квітня 2013 року по 19 листопада 2013 року в неї була відсутня заборгованість за кредитом, з 19 листопада 2013 року відповідач знову почала користуватись кредитними коштами, на які нараховувались відстоки за користування у відповідності до зазначеної кредитної ставки, а 23 березня 2014 року позичальник погасив заборгованість за кредитом.

Таким чином ОСОБА_2 було відомо про те, що кредитна ставка за договором укладеним між сторонами складає 30%.

04 червня 2014 року відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 10 747 грн. 32 коп., процентна ставка в момент отримання кредитних коштів складала 30%.

З 01 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшив процентну ставку до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43,20%.

Таким чином, з урахуванням незаконного збільшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку (ст.10561 ЦК України), апеляційний суд вважає, що у відповідача була наявна заборгованість по процентам, нарахована за період з 04 червня 2014 року (дата отримання кредитних коштів) по 31 серпня 2014 року (остання дата, коли проценти нараховувалися по відсотковій ставці 30,00%), що складає 1103,64 грн. як це зазначено в розрахунку наданому позивачем.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз ст.ст. 266, 258 ЦК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можливо лише у межах спеціальної позовної давності.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із позиціями Верховного Суду України (провадження №6-116цс13) та Верховного Суду (провадження №14-10цс18).

Відтак, стягненню з ОСОБА_2 підлягає пеня у розмірі 1300,00 грн. за період з 30 червня 2016 року по 30 червня 2017 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові), тобто за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду.

Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Керуючись ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача штрафів не підлягають до задоволення, оскільки недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, не допускається.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги частково підтверджується матеріалами справи.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі, що кредитні кошти були зняті з її рахунку шахрайським способом колегія суддів відхиляє, оскільки доказів на підтвердження даного факту не було надано під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Крім того, докази надані відповідачем в суд апеляційної інстанції свідчать про те, що ОСОБА_2 зверталась до Соломянського РУ ГУМВС в м.Києві та повідомила про те, що невстановлена особа заволоділа її коштами шахрайським шляхом, досудове слідство по даній справі триває, однак наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Доводи відповідача, щодо застосування строків позовної давності апеляційний суд не приймає з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідно до висновку, який містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, являється той факт, що даний відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та не брав участі у такому розгляді.

ОСОБА_2 була повідомлена про розгляд справи, крім того з'являлась в судове засідання 31 травня 2018 року, питання щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності не порушувала, а тому зазначене клопотання під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не підлягає до задоволення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки розрахунку який надав позивач в частині нарахування відсотків за користування кредитом за підвищеною ставкою апеляційний суд прийняти не може, іншого розрахунку позивачем надано не було, а інформація яка міститься в матеріалах справи не дає змоги розрахувати точну суму заборгованості за вказаний період.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином з ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість в сумі 13 150,96 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10747,32 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 1103,64 грн. та пенею у розмірі 1300 грн.

Оскільки місцевий суд неповністю з'ясував обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, колегія суддів враховуючи вимоги ст.376 ЦПК України приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення в нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, з АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати у сумі 2032 грн. 56 коп. на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року скасуватита ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість в сумі 13 150 (тринадцять тисяч сто п'ятдесят) грн. 96 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 2032 (дві тисячі тридцять дві) грн. 56 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: