РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/87/19

пр. № 2/759/3068/19

26 березня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр Ю.М.,

представника позивача - Свистовича Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, що не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві Компанець Руслан Вікторович про визнання напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Свистовича Романа Степановича в січні 2019 року звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою до відповідача - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, вчиненого 13.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстрованого в реєстрі за №9047.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, оскільки заборгованість за кредитним договором на думку позивача не є безспірною, тому останній звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Бабич Н.Д. від 09.01.2019року було відкрито провадження у вказаній справі з подальшим розглядом в загальному позовному провадженні (а.с.41-42).

Одночасно з подачею позову до суду, представником позивача також було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до вимог якої останній просив суд вжити заходів забезпечення позову по справі.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Бабич Н.Д. від 10.01.2019 року заяву представника позивача - адвоката Свистовича Романа Степановича задоволено та зупинено стягнення за виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 13.10.2016, зареєстрованого в реєстрі за №9047 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 376 387, 42 грн. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», яке здійснюється в рамках виконавчого провадження №55678926, та перебуває на виконанні в Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - до розгляду справи по суті (а.с.47-50).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.02.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.66-67).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Свистович Р.С. заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, вказуючи на докази, які надані в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання з розгляду даної справи повторно не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмові пояснення на позовну заяву (а.с.72-77), в яких просив суд справу розглядати у відсутності представника відповідача, в задоволенні позову просив відмовити. Суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа, що не заявляє самосійних вимог - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. у підготовче засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 28.01.2019 року та18.03.2019 року через канцелярію суду надійшли листи про розгляд справи за її відсутності та за результатами розгляду просила надіслати на її адресу копію рішення (а.с.61,80).

Третя особа, що не заявляє самосійних вимог - державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві Компанець Р.В. у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.82), причини неявки суду не повідомив, в зв"язку з чим суд вважає за можливе справу слухати у його відсутність.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, що наявні в матеріалах справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено , що 14.06.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено договір №SAMDN1128 про відкриття карткового рахунку і обслуговування платіжної картки (а.с.8-9).

06.12.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №б/н від 14.06.2006 року у розмірі 11 298,15 дол. США та судових витрат.

18.09.2014 року заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/19735/13-ц відмовлено в задоволенні позову (а.с.19-22).

Так, було встановлено, що договір між сторонами укладено 14.06.2006 року, терміном на 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації на такий же термін, строк погашення відсотків по Кредиту - щомісячно за попередній місяць, строк погашення Кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Остання сума по відсоткам ОСОБА_2 внесена ще в 2008 році.

На вимогу суду банк не надав розрахунку заборгованості з врахуванням строків позовної давності, а також не надав інформацію про термін дії платіжної картки, наданої відповідачу.

За таких обставин заборгованість, що просив стягнути Банк виникла до 06.12.2010 року (банк вказаного не спростував), а тому не підлягала стягненню в силу ч.4 ст. 267 ЦК України та п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» через пропуск строків позовної давності та подання відповідачем клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Не погодившись з таким рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вищевказане заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

04 листопада 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва у справі №759/19735/13-ц апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхиллено, заочне рішення Святошинського районного

суду м.Києва від 18.09.2014 року залишено без змін (а.с.23-26).

Так, колегією суддів Апеляційного суду м. Києва зазначено, що суд першої інстанції враховуючи обставини справи дійшов вірного висновку щодо подання Банком позову поза межами строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк дії договору необмежений не спростовували висновки суду про те що сторони домовились про повернення процентів щомісячно в строк до 30 числа кожного місяця, а також, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Так, як Банк не надав суду жодного доказу, що строк дії картки відповідача не був зазначений, також не були надані докази того, що картка відповідача перевидавалась, а остання сума по договору вносилась в травні 2008 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач звертаючись з позовом у грудні 2013 року пропустив строк звернення до суду.

Інші доводи скарги не відповідали дійсності та не стосувалися предмету спору, а саме посилання на ч. 4 ст. 559 ЦК України були недоречними, оскільки Банк не заявляв вимог до поручителя.

Посилання на порушення судом принципів змагальності сторін були надуманими, оскільки суд не перешкоджав позивачу в наданні доказів, а навпаки неодноразово оголошував перерви, проте банком так і не були надані докази на підтвердження того, що не було пропущено строк звернення до суду.

Апеляційний суд м. Києва дійшов до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором кредиту, була надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідали обставинам справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовували їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення не було.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 12 ст. 28 ЦПК України, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред'являтися також за місцем його виконання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється законом та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Законураїни «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Дослідженими доказами по справі встановлено, що на час вчинення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. (13.10.2016 року) виконавчого напису за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» набрали законної сили вищевказане рішення Святошинського районного суду м. Києва по справі №759/19735/13-ц від 18.09.2014 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва по справі №759/19735/13-ц від 04.11.2014 року щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 14.06.2006 року.

Тобто, на час вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 13.10.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № №SAMDN1128 від 25.06.2006 року, не може вказувати на безспірність заборгованості за кредитним договором.

При вирішенні спору, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену в Постанові від 4 березня 2015 року у справі № 6-27цс15, згідно якої та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором не може свідчити про безспірність заборгованості.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов'язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення

заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню слід задовільнити у повному обсязіта відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України розподілити судові витрати, зокрема з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (документально підтверджені) по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 704,80 грн. та 352,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову (а.с.1, 32).

Керуючись ст.ст. 34, 39, 50, 87-91 Закону України "про нотаріат". ст.ст. 15, 16, 18, 256-258 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 289, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Компанець Руслан Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 13.10.2016 року за реєстровим №9047 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 14.06.2006 року у розмірі 376 387,42 (триста сімдесят шість тисяч триста вісімдесят сім гривень 42 копійки) таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, відповідну суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) за подання позовної заяви та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 352,40 (триста п'ятдесят дві гривні 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення буде складено 27 березня 2019 року.

Суддя Бабич Н. Д.