Провадження № 2/761/470/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.,

за участю :

секретаря судового засідання - Мусійчук В.С.,

представника позивача - Музиченко Ю.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Жовнівська сільська рада Бережанського району Тернопільської області, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним та визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Жовнівська сільська рада Бережанського району Тернопільської області, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним та визнання права власності у порядку спадкування.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла тітка позивача ОСОБА_6. Після її смерті позивач звернувся із письмовою заявою про прийняття спадщини до Першої Київської державної нотаріальної контори, де 18.10.2016 року було заведено спадкову справу за №1202/2016. Станом на 25.01.2017 року до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались інші спадкоємці , отже, на момент відкриття спадщини інформація про реєстрацію заповіту ОСОБА_6 у спадковому реєстрі відсутня. Позивач оформлюючи в Київському міському БТІ технічний паспорт за запитом нотаріуса, випадково, дізнався про існування другої спадкової справи за №201/2016 від 16.12.2016 року відносно спадкового майна ОСОБА_6 у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 (на яку було подано запит на оформлення технічного паспорту ОСОБА_2 до Третьої київської державної нотаріальної контори, про що позивач повідомив нотаріуса державної Київської державної нотаріальної контори, після чого спадкова справа була направлена до Першої Київської державної нотаріальної контори для об'єднання. Як свідчать матеріали спадкової справи № 1202/2016 року, у спадковому реєстрі з'явилася інформація про реєстрацію заповіту станом на 21.03.2017 року, відповідно до інформаційних довідок №№47149805 та 47150285 від 21.03.2017р., коли строки встановлені законодавством для прийняття спадщини вже сплили. Вказаний заповіт, який було посвідчено Жовнівською сільрадою Бережанського району Тернопільської області від 20.12.2010 року, та де вказано, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідає своє майно у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивач стверджує, що ОСОБА_6 не могла скласти заповіт у 2010 році у Жовнівській сільраді Бережанського району Тернопільської області, оскільки в 2010 році вона взагалі не приїжджала з Києва на свою батьківщину у с. Посухів. При цьому, не зрозуміло чому заповіт посвідчено Жовнівською сільрадою, а не Посухівською сільрадою, та не зрозуміло чому заповіт складено у населеному пункті де відсутні нотаріуси, при тому, що ОСОБА_6 проживала у м. Київ, де безліч нотаріусів. Крім того, у заповіті посвідченому Жовнівською сільрадою Бережанського району Тернопільської області від 20.12.2010 року відсутній рукописний текст ОСОБА_6 наступного змісту «Мною громадянкою ОСОБА_6 текст заповіту прочитано та власноруч підписано». Отже, з вказаного вбачається, що на момент відкриття спадщини, інформація про реєстрацію заповіту була відсутня у Спадковому реєстрі, а інші спадкоємці в т.ч. відповідач протягом 6-ти місяців встановлених для прийняття спадщини не звертались до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Наявність інформації про реєстрацію другої спадкової справи від 16.12.2016р. та виникнення інформації про заповіт в спадковому реєстрі 21.03.2017р. викликає обґрунтовані сумніви щодо проведення таких дій відповідачем та відповідними установами у рамках правого поля. Складання заповіту, його реєстрація та оформлення реєстрації спадкової справи за участю відповідача, вказують на порушення кримінального законодавства, а саме підробку документів та шахрайство. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про спадщину, проте нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. 20.02.2017 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на квартиру на ім'я померлої. Враховуючи викладене, позивач вважає порушеним своє права на спадкування за законом, у зв'язку з тим, що заповіт є таким що складений за відсутності спадкодавця, укладений після його смерті, та підлягає визнанню не дійсним, а право власності на спадкове майно має бути визнане за позивачем у порядку спадкування за законом.

Тому, позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд визнати недійсним заповіт, який було посвідчено Жовнівською сільрадою Бережанського району Тернопільської області від 20.12.2010 року відносно спадкування майна ОСОБА_6; визнати право власності у порядку спадкування за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Ухвалою судді від 23.05.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.02.2018 року призначено в порядку загального позовного провадження підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26.11.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач, представник відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, підтримали пояснення, зазначені у відзиві до позовної заяви, додатково зазначивши, що ОСОБА_6 складаючи заповіт була повністю дієздатною особою та усвідомлювала значення своїх дій і повністю керувала ними, що було також перевірено при складанні заповіту.

У судовому засіданні представник третьої особи Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Квасницька Г.М., яка також була допитана в якості свідка зазначила, що є головою сільської ради, відповідач приїзжала разом з ОСОБА_6, секретар склала заповіт від імені ОСОБА_6 на відповідача, свідка - бухгалтера викликали в якості свідка в кримінальному провадженні, бачила як ОСОБА_6 підписувала заповіт і також в журналі 20.10.2010 року.

У судовому засіданні, допитаний в якості свідка, ОСОБА_9, зазначив, що є лікарем, ОСОБА_6 знаходилася на лікуванні в лікарні, де працює свідок, приблизно в липні 2016 року, відповідач повідомив, що є племінницею ОСОБА_6 та в неї є заповіт від ОСОБА_6

У судовому засіданні, допитаний в якості свідка, ОСОБА_10, зазначив, що є сільською головою с. Посухів, в кінці грудня 2010 року приїхав відповідач з ОСОБА_6 до сільради, але не було секретаря, тому поїхали в с. Жовнівка, оскільки там був секретар, саме там і було складено, прочитано в голос і підписано заповіт, заповідач була тіткою відповідача, які перебували в тісних зв'язках, бачила, як ОСОБА_6 читала та підписувала заповіт.

У судове засідання представники третіх осіб Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у місті Києві не з'явилися, від представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшло клопотання, відповідно якого просить розглядати справу за його відсутності, ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочин є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою України; нормативно-правовий акт від 16.01.2003 року статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Разом з тим ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Крім цього згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору і вона може бути заявлена окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у цьому разі в судовому рішенні суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Іншими словами, суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує факт його нікчемності (недійсності).

Згідно вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК , суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла тітка позивача ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 26.12.2016 року заяву ОСОБА_4 задоволено. Встановлено той факт, що ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року в селі Посухів Бережанського району Тернопільської області, проживала в АДРЕСА_1 та померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, була тіткою заявниці ОСОБА_4.

ОСОБА_6 на випадок смерті зробила таке заповітне розпорядження: квартиру, що знаходиться в м. Київ, а також все її майно, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2, що підтверджується заповітом від 20 грудня 2010 року.

Після її смерті позивач звернувся із письмовою заявою про прийняття спадщини до Першої Київської державної нотаріальної контори, де 18.10.2016 року було заведено спадкову справу за №1202/2016.

Позивач зазначає, що оформлюючи в Київському міському БТІ технічний паспорт за запитом нотаріуса, випадково, дізнався про існування другої спадкової справи за №201/2016 від 16.12.2016 року відносно спадкового майна ОСОБА_6 у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 (на яку було подано запит на оформлення технічного паспорту ОСОБА_2 до Третьої київської державної нотаріальної контори, про що позивач повідомив нотаріуса державної Київської державної нотаріальної контори, після чого спадкова справа була направлена до Першої Київської державної нотаріальної контори для об'єднання.

Крім того, додав, що у спадковому реєстрі з'явилася інформація про реєстрацію заповіту станом на 21.03.2017 року, відповідно до інформаційних довідок №№47149805 та 47150285 від 21.03.2017р., коли строки встановлені законодавством для прийняття спадщини вже сплили.

Позивач стверджує, що ОСОБА_6 не могла скласти заповіт у 2010 році у Жовнівській сільраді Бережанського району Тернопільської області, оскільки в 2010 році вона взагалі не приїжджала з Києва на свою батьківщину у с. Посухів, при цьому, не зрозуміло чому заповіт посвідчено Жовнівською сільрадою, а не Посухівською сільрадою, та не зрозуміло чому заповіт складено у населеному пункті де відсутні нотаріуси, при тому, що ОСОБА_6 проживала у м. Київ, де безліч нотаріусів. Крім того, у заповіті посвідченому Жовнівською сільрадою Бережанського району Тернопільської області від 20.12.2010 року відсутній рукописний текст ОСОБА_6 наступного змісту «Мною громадянкою ОСОБА_6 текст заповіту прочитано та власноруч підписано», отже, з вказаного вбачається, що на момент відкриття спадщини, інформація про реєстрацію заповіту була відсутня у Спадковому реєстрі, а інші спадкоємці в т.ч. відповідач протягом 6-ти місяців встановлених для прийняття спадщини не звертались до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Наявність інформації про реєстрацію другої спадкової справи від 16.12.2016р. та виникнення інформації про заповіт в спадковому реєстрі 21.03.2017р. викликає обґрунтовані сумніви щодо проведення таких дій відповідачем та відповідними установами у рамках правого поля. Складання заповіту, його реєстрація та оформлення реєстрації спадкової справи за участю відповідача, вказують на порушення кримінального законодавства, а саме підробку документів та шахрайство.

20.02.2017 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом, проте нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. 20.02.2017 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на квартиру на ім'я померлої.

Листом Першої київської державної нотаріальної контори №2522/02-14 від 05.04.2017 року позивача повідомлено, що він не є спадкоємцем майна після померлої ОСОБА_6, оскільки померла залишила заповіт на все майно на іншу особу, яка вчасно прийняла спадщину.

Враховуючи викладене, позивач вважає порушеним своє права на спадкування за законом, у зв'язку з тим, що заповіт є таким що складений за відсутності спадкодавця, укладений після його смерті, та підлягає визнанню не дійсним, а право власності на спадкове майно має бути визнане за позивачем у порядку спадкування за законом.

Відповідно висновку експерта Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №1.1-283/17 від 05.10.2017 року підпис у графі «Підпис» в заповіті від 20.12.2010 року, що складений ОСОБА_6 - виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою? Підпис у графі «Розписка про одержання нотаріального оформлення документа» на 9 сторінці Журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Жовнівської сільської ради, навпроти прізвища ОСОБА_6 - виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою?

Відповідно висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №613/614/18-22 від 21.09.2018 року підписи від імені ОСОБА_6 у графі «Підпис» двох примірників заповіту, укладеного 20.12.2010 від імені ОСОБА_6, а також підпис у графі «Розписка про одержання нотаріального оформлення документа» на 9 сторінці Журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Жовнівської сільської ради, навпроти прізвища ОСОБА_6 виконано не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням якимось справжнім підписам ОСОБА_6 з попереднім тренуванням.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Проте, суд не бере до уваги зазначені висновки, оскільки експертом не досліджено в повному обсязі справжність підпису через відсутність достатніх зразків підпису померлої ОСОБА_6

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до п.п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Стаття 1233 Цивільного кодексу України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1234 Цивільного кодексу України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 549 цього Кодексу спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця.

Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року в редакції, яка діяла на час посвідчення заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені та те посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних).

Згідно п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом № 22/5 від 25.08.94 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 року № 256/466 (в редакції від 08.01.2007 року) нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

У пункті 8 розділу 11 вищезазначеної Інструкції вказано, що нотаріальні дії вчиняють у приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчувальної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі та документі і в реєстрі нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси. А також причини цього (наприклад: У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: АДРЕСА_3).

Як зазначив ВССУ у своєму листі від 16.05.2013 року відсутність у тексті заповіту напису що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним.

Нормою ст. 1251 ЦК України визначено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, що передбачено ч.2 ст. 1247 ЦК України.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

З матеріалів справи вбачається, що заповіт ОСОБА_6 від 20.12.2010 року складено секретарем виконавчого комітету Жовнівської сільради Бережанського району Тернопільської області Мельник Н.І. зі слів ОСОБА_6 Текст заповіту набраний на комп'ютері. Заповіт прочитаний та власноручно підписаний нею у присутності секретаря сільської ради. Особу заповідача секретарем встановлено, його дієздатність перевірено.

Заповіт ОСОБА_6 від 20.12.2010 року зареєстровано в книзі обліку заповітів Жовнівської сільради Бережанського району Тернопільської області.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Представником позивача в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту його дієздатність перевірено.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що було відображено в заповіті від 20.12.2010 року, який був досліджений в судовому засіданні, позивачем не доведено протилежного.

Як вбачається зі змісту інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповітів/ спадкових договорів), виданої 21.03.2017 року, інформація про наявність заповіту ОСОБА_6 від 20.12.2010 року відсутня.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій ціє статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 5.1 пункту 5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженого наказом № 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, що врегульовує питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

Однією з підстав визнання заповіту недійсним позивачка зазначає відсутність реєстрації заповіту, складеного 20.12.2010 року ОСОБА_6 в Спадковому реєстрі.

Відомості про заповіти підлягають обов'язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, установленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 №1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за №831/19569.

Так, відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими та службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", скасування заповітів підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру.

Враховуючи, що заповіт було складено 20.12.2010 року, коли нормативно-правові акти, які тягнуть за собою обов'язкове внесення заповіту до Спадкового реєстру ще не мали правового впливу, що і слугувало тому, що заповіт не був зареєстрований у спадковому реєстрі, проте, встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, тому відсутність у Спадковому реєстрі реєстрації заповіту не може бути підставою для визнання його недійсним.

Відсутність інформації в тексті заповіту про місце його складення та посвідчення, відповідно до листа ВССУ від 16.05.2013 року, не є підставою для визнання його недійсним, так як вказаний заповіт був посвідчений особою, уповноваженою на вчинення нотаріальних дій, його форма відповідала вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України.

Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому.

Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 Про судову практику у справах про спадкування, право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання заповіту недійсним, без визначення конкретних дій, що порушують права позивача та обґрунтування їх належними та допустимими доказами, як спосіб захисту, у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки на час подання позовної заяви та розгляду справи, права позивача не порушені.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги показання свідків, суд приходить до висновку, що заповіт було складено 20.12.2010 року, коли нормативно-правові акти, які тягнуть за собою обов'язкове внесення заповіту до Спадкового реєстру ще не мали правового впливу, що і слугувало тому, що заповіт не був зареєстрований у спадковому реєстрі, крім того, відсутність власноручного напису померлої про ознайомлення із текстом заповіту, відповідно до листа ВССУ від 16.05.2013 року, не є підставою для визнання його недійсним, так як вказаний заповіт був посвідчений особою, уповноваженою на вчинення нотаріальних дій, його форма відповідала вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 280, 353-354 ЦПК України, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 225,1216, 1217, 1218, 1233, 1234, 1247, 1257 Цивільного кодексу України, п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ЗУ «Про нотаріат», суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Жовнівська сільська рада Бережанського району Тернопільської області, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту недійсним та визнання права власності у порядку спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 01.04.2019 року.

Суддя