Провадження №2/760/150/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Усатової І.А,

при секретарях: Ковальській К.О., Мелешко О.С., Омелько Г.Т.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_5.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся 11.07.2018 до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.01.2019, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 19.08.2015 за період з 31.12.2016 по 31.01.2019 у сумі 15 600 дол. США, за відсотками за період з 31.01.2016 по 31.01.2019 у сумі 7724 дол. США та 3 % річних за період прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання у сумі 928,22 дол. США, а всього 24 252,22 дол. США, що згідно з офіційним курсом валют, встановленим НБУ на 15.01.2019 становить 679 547,20 грн.

Посилається на те, що між сторонами 19.08.2015 було укладено договір позики у вигляді розписки. Згідно умов договору, позивач передав, а відповідач взяв та зобов`язувався повернути кошти у розмірі 40 000 дол. США зі сплатою 12 % річних на залишок. Відповідач зобов`язувався щомісячно повертати позивачу кошти по 600 дол. США та сплачувати 12 % річних на залишок згідно графіку погашень, що є невід`ємним додатком до розписки, з кінцевим строком повернення коштів до 01.03.2021.

Позивач посилається на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за розпискою та несвоєчасно і не в повному обсязі сплачує платежі згідно погодженого ними графіку погашень, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 30.06.2018 виникла заборгованість у сумі 17 920 дол. США, а саме: за позикою - 11 400 дол. США та за відсотками у сумі 6520 дол. США, а станом на 31.01.2019 заборгованість становить 23 324 дол. США, а саме: за позикою у сумі 15 600 дол. США та за відсотками - 7724 дол. США.

Вказує на те, що відповідач, починаючи з жовтня 2017 року взагалі перестав сплачувати будь-які платежі, а тому просить також стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних за період прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання у сумі 928,22 дол. США.

Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 29.10.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 23.11.2018 частково задоволено заяву представника позивача - ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Накладено арешт на садовий будинок, загальною площею 85 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , в межах позовних вимог.

03.05.2019 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що дійсно 19.08.2015 між сторонами було укладено договір позики, у вигляді розписки. Зазначено, що відповідач отримав у позивача 40 000 дол. США, що еквівалентно 883 495,00 грн. за офіційним курсом Національного банку України на день складання розписки про отримання грошових коштів.

Сторона відповідача вказує на те, що сторони домовились про істотні умови договору, зокрема, узгодили безпроцентність позики з поверненням суми у розмірі 863 495 грн. до 01.03.2021 згідно з графіком платежів, тобто, по 600 дол. США, що еквівалентно 13 248 грн. протягом 66 місяців, та 400 дол. США, що еквівалентно 8832,00 грн.

Зазначено, що позивачем сплачено грошові кошти за повних 22 місяці у розмірі 13 510,00 дол. США відповідно до графіку платежів, у подальшому, після народження доньки та звільнення з роботи відповідач не мав можливості здійснювати повернення грошових коштів, проте, не уникав контактів з позивачем.

Вказує також на те, що 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

У зв`язку з наведеним сторона відповідача вважає, що позивач не вірно зробив розрахунки щодо наявної заборгованості відповідача за договором позики, та вказує на те, що станом на сьогодні його заборгованість становить 13 490,00 дол. США та відповідач не ухиляється від повернення даних коштів та має намір здійснювати повернення боргу в подальшому з урахуванням свого фінансового стану. Крім того, вважає вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не співмірними із заявленими вимогами.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 19.08.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого останній одержав від позивача 40 000 дол. США, що еквівалентно 883 495 грн. за офіційним курсом НБУ на день складення розписки, та зобов`язувався повернути позику до 01.03.2021, згідно графіку погашень, що є невід`ємним додатком до цієї розписки. Вищевказані грошові кошти можуть бути повернені раніше вказаного строку із розрахунку 12 % річних на залишок.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що відповідач не своєчасно сплачує платежі згідно погодженого між сторонами графіку погашень, а починаючи з жовтня 2017 року взагалі перестав сплачувати будь-які платежі, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за позикою за період з 31.12.2016 по 31.01.2019 у сумі 15 600 дол. США та заборгованість за відсотками за період з 31.01.2016 по 31.01.2019 у сумі 7724,00 дол. США, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України).

Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Суд зазначає, що зазначена вище розписка від 19.08.2015 підписана відповідачем без будь-яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнана недійсною. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні підтвердила факт укладення договору позики та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за позикою за період з 31.12.2016 по 31.01.2019 у сумі 15 600 дол. США та заборгованості за відсотками за період з 31.01.2016 по 31.01.2019 у сумі 7724,00 дол. США. Крім того, суд звертає увагу на те, що наданий стороною позивача розрахунок заборгованості відповідача за договором позики перевірений судом та є арифметично вірним.

З огляду на наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 19.08.2015 за період з 31.12.2016 по 31.01.2019 у сумі 15 600 дол. США, за відсотками за період з 31.01.2016 по 31.01.2019 у сумі 7724 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на день ухвалення рішення курс Національного банку України долара США до гривні становить 100 дол. США х 2451,1018 грн.

Виходячи з даної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 23 324 дол. США, що станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 571 671,24 грн. ( 23 324 х 24,51 ).

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % річних за період прострочення ним виконання грошового зобов`язання у сумі 928,22 дол. США, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, звертаючись до суду, вважає, що у зв`язку з неналежним (несвоєчасним) виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань перед ним, з відповідача на його користь підлягають стягненню три проценти річних за весь час прострочення, за кожен прострочений період, на підтвердження чого надав розрахунок, однак, суд позбавлений можливості встановити коли саме та в якому розмірі відповідачем поверталися кошти позивачу, оскільки, судом встановлено та не заперечувалося представниками сторін у судовому засіданні, що відповідач належним чином не виконував зобов`язання, передбачені договором позики та графіком погашень, що є невід`ємним додатком до цієї розписки.

З огляду на наведене, суд не відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % річних, не заперечуючи проти його права на стягнення 3 % річних, оскільки, суд позбавлений можливості обрахувати дану суму.

Таким чином, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню.

Що стосується стягнення судових витрат на користь позивача, то слід зазначити наступне.

Так, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 6795,47 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 091,00 грн., на що суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 6795,47 грн., що підтверджується квитанціями від 11.07.2018 та 14.01.2019.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 6535,38 гривень.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_2 було надано професійну правничу допомогу, що підтверджується договором про надання правничої допомоги, укладеним між ним та АО «ФОРТІС», крім того, адвокатом Коростенським Віталієм Васильовичем здійснено представництво ОСОБА_2 на підставі ордеру серії КВ №701446, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4942.

Згідно акту №2 приймання-передачі наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 10.03.2018, укладеного 31.07.2018 між ОСОБА_2 та АО «ФОРТІС», згідно п. 1 акту об`єднання надало, а клієнт прийняв фактично надану за договором правничу допомогу за період з 01.07.2018 по 31.07.2018 включно, що полягала у наступному:

підготовка 06.07.2018 партнером (адвокатом) об`єднання позовної заяви клієнта до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою від 19.08.2015 (здійснення обрахунку заборгованості та 3 % річних ), розрахунок 11.07.2018 партнером (адвокатом) об`єднання суми судового збору за подання даної позовної заяви, підготовка (копіювання) партнером (адвокатом) об`єднання додатків до позовної заяви, підписання 11.07.2018 партнером (адвокатом) об`єднання у клієнта позовної заяви та її подання 11.07.2018 до Солом`янського районного суду міста Києва. Сторони погодили, що об`єднанням була надана клієнту правнича допомога згідно п. 1 цього Акту на суму 26 091,00 грн.

Згідно меморіального ордеру №17F4D33518 від 08.08.2018, ОСОБА_2 сплачено на рахунок АО «ФОРТІС» гонорар у розмір 26 091,00 грн.

Як зазначено вище, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір та витрати, необхідні для надання правничої допомоги, на що суд зазначає, що ряд робіт, як то копіювання додатків до позову, підписання у клієнта позовної заяви не є з точки зору суду наданням правничої допомоги, а є нічим іншим як технічною роботою.

Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з огляду на те, що такі витрати у сумі 26 091, 00 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у Солом`янському районному суді м. Києва, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 549, 610-612, 625, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 23 324 дол. США, судовий збір у розмірі 6535,38 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: