Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 2-7203/09

провадження № 61-31739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року у складі судді Загороднюк В. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу від 26 листопада 1997 року, реєстраційний № 1892/97, позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 38,3 кв. м, житловою площею 17,0 кв. м, котра належала відповідачам на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому 16 жовтня 1997 року за № 7-12396, зареєстрованого у Одеському МБТІ 22 жовтня 1997 року. Договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, однак позивач виконав його умови сплативши суму, визначену в договорі, а відповідачі передали йому квартиру.

Позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 26 листопада 1997 року на Одеській Новій біржі за № 1892/97.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на Одеській Новій біржі за № 1892 26 листопада 1997 року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншого боку.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в 1997 році сторони уклали договір купівлі-продажу квартири, що відповідав вимогам закону та не порушує будь-чиї інтереси й охоронювані законом права. За договором сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована уОдеському МБТІ 24 грудня 1997 року за № 577, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Якщо однією з сторін договір виконано повністю або частково, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення договору, суд має право за позовом сторони, яка виконала умови договору визнати договір дійсним. Судове рішення у цьому випадку заміняє нотаріальне посвідчення договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній цивільній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2019 року визначено склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Сердюк В. В., Фаловська І. М., Штелик С. П.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що договір не укладався, відчужувачами не підписувався, а був підписаний замість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 іншими особами. Суд першої інстанції не врахував відсутності доказів ухилення відповідачів по справі від нотаріального оформлення угоди.

Апеляційний суд дійшов до помилкового висновку, що до ОСОБА_4 не перейшло право на спадкування спірної квартири, оскільки на момент смерті відповідачі не були її власниками.

Суд помилково встановив, що визначення ОСОБА_4 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті відповідачів рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року не є правовою підставою для скасування рішення, що вступило в законну силу так як з 24 грудня 1997 року ОСОБА_1 став власником спірної квартири.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 надіслав заперечення на касаційну скаргу, у якому просив постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги та залишення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року без змін.

Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що твердження заявника є необґрунтованими, договір було укладено та підписано сторонами добровільно, волевиявлення власників квартири було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Угоди, які зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 26 листопада 1997 року між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на Одеській Новій біржі було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3 передали позивачу квартиру АДРЕСА_1 , а позивач передав гроші за придбану квартиру. Даний договір зареєстровано в Одеському МБТІ 24 грудня 1997 року.

За договором сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

05 грудня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знялися з реєстрації з спірної квартири та по день смерті були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2016 року (справа № 522/16056/16-ц) ОСОБА_4 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За інформацією Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 подала заяви про прийняття спадщини після смерті своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Інших заяв про прийняття спадщини від спадкоємців не було.

ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 08 квітня 1998 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами («Ustimenko v. Ukraine», № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

Спадкоємець відповідачів, оскарживши рішення суду в апеляційному порядку зазначила, що на момент подачі позову та розгляду справи її батько - відповідач по справі помер.

Відповідно до статті 28 ЦПК України (в редакції на час подання позову) здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Аналогічне положення міститься у статті 46 чинного ЦПК України.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України

суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи, що на час подання позову в суд один із відповідачів по справі помер, а отже у вказаної особи була відсутня цивільна процесуальна правоздатність, тому рішення судів в цій частині ухвалені з порушенням норм процесуального права і підлягають скасуванню.

Разом з тим, в іншій частині судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно із статтею 47 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладення біржової угоди щодо спірної квартири) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно встановлених судами фактичних обставин ОСОБА_2 і ОСОБА_3 передали позивачу квартиру АДРЕСА_1 , а позивач сплатив гроші за придбану квартиру. Даний договір зареєстровано в Одеському МБТІ 24 грудня 1997 року.

За договором сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР.

Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знялися з реєстрації із спірної квартири та по день смерті були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 за життя не оскаржувала рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року, проживала у іншій квартирі в цьому ж будинку.

Суди при розгляді цієї справи установили, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від цього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Скасування по суті рішення про визнання договору купівлі-продажу дійсним може порушити гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право позивача на мирне володіння своїм майном.

Стаття 1 Першого протоколу, яка має головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном («Sovtransavto Holding v. Ukraine» п. 96, «Broniowski v. Poland» п. 143, «Oneryildiz v. Turkey» п. 134, «Paduraru v. Romania» п. 88).

За певних обставин стаття 1 Першого протоколу може вимагати певних заходів, необхідних для захисту права власності, навіть у випадку, коли йдеться про спір між фізичними або юридичними особами («Zolotas v. Greece № 2» п. 41).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктами 1 і 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року та ухвалиАпеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 рокув частині вимог до ОСОБА_2 і закриття провадження у справі в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на Одеській Новій біржі за № 1892 26 листопада 1997 року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншого боку, залишається чинним.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року в частині вимог до ОСОБА_2 скасувати і закрити провадження у справі в цій частині.

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська С. П. Штелик