Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

місто Київ

справа № 212/3438/13-ц

провадження № 61-27727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулько Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Криворізька Північна об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міністерства доходів і зборів у Дніпропетровській області, ОСОБА_4, Прокуратура Дніпропетровської області,

третя особа - Жовтневий відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Макарова М. О., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Криворізької Північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Дніпропетровській області

(далі - Криворізька Північна ОДПІ), ОСОБА_4, Прокуратури Дніпропетровської області, третя особа - Жовтневий відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області (далі - Жовтневий ВДВС, державна виконавча служба), про визнання права власності на майно та виключення його з-під арешту.

Позивач обґрунтовувала позовні вимоги тим, що вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2012 року її чоловіка, ОСОБА_4, засуджено до позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у державних установах, строком на 3 роки з конфіскацією 1/2 частки майна та зі сплатою штрафу у розмірі

250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у розмірі 4 250, 00 грн.

Позивач зазначила, що постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 26 серпня 2011 року накладено арешт на майно обвинуваченого, зокрема, на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також на належні їй на праві особистої приватної власності золоті вироби загальною вартістю 23 999, 99 грн, а тому просила суд виключити зазначене майно з-під арешту та визнати за нею право власності на нього.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Судом визнано за ОСОБА_3 право власності на золоті вироби, які є її особистою приватною власністю та були видані нею добровільно співробітникам Служби безпеки України під час досудового слідства в процесі обшуку в домоволодінні АДРЕСА_1: ланцюг з металу жовтого кольору зі знімним підвісом з металу жовтого кольору у вигляді хреста, оздобленого камінням білого кольору, загальною вагою 22, 98 грам, вартістю 5 170, 50 грн; ланцюг з металу жовтого кольору зі знімним підвісом з металу жовтого кольору у вигляді хреста з накладкою із зображенням Ісуса загальною вагою 21, 52 грам, вартістю 4 842, 00 грн; браслет з металу жовтого кольору зі знімним підвісом з металу жовтого кольору загальною вагою 2, 93 грам, вартістю 659, 25 грн; кольє з металу жовтого кольору, в центрі вставка у вигляді пелюстків загальною вагою 10, 25 грам, вартістю 2 502, 74 грн; браслет з металу жовтого кольору вагою 6, 60 грам, вартістю 1 485, 00 грн; ланцюг з металу жовтого кольору зі знімним підвісом з металу жовтого кольору у вигляді хреста загальною вагою 2, 48 грам, вартістю 558, 00 грн; браслет з металу жовтого кольору зі вставками з металу білого кольору вагою 14, 83 грам, вартістю 4 658, 25 грн; підвіс з металу жовтого кольору із зображенням ікони Божої Матері вагою 0, 59 грам, вартістю 132, 75 грн; сережки з металу жовтого кольору вагою 1, 20 грам, вартістю 270, 00 грн; сережки з металу жовтого кольору зі вставками білого кольору вагою 2, 26 грам, вартістю 508, 50 грн; перстень з металу жовтого кольору вагою 1, 62 грам, вартістю 364, 50 грн; перстень з металу жовтого кольору, каст оздоблений камінням білого кольору, розміщеним у рядок вагою 2, 76 грам, вартістю 621, 00 грн; перстень з металу жовтого кольору, каст у вигляді овалу, інкрустованого камінням білого кольору вагою 4, 06 грам, вартістю 913, 50 грн; перстень з металу жовтого кольору, з накладкою металу білого кольору у вигляді трьох листків, по центру оздоблених каміннями білого кольору вагою 2, 21 грам, вартістю 497, 25 грн; перстень з металу жовтого кольору, каст оздоблений камінням білого кольору великого розміру вагою 3, 63 грама, вартістю 816, 75 грн. Загальна вартість зазначених золотих виробів згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 від 09 листопада 2011 року складає 23 999, 99 грн, вироби зберігаються у філіалі «Укрексімбанк» у м. Дніпропетровську.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частку золотих виробів, які були особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_4, а саме на: перстень з металу жовтого кольору, каст оздоблений камінням зеленого та білого кольору вагою 7, 96 грам, вартістю 1 791, 00 грн; перстень з металу жовтого кольору у вигляді печатки, каст оздоблений камінням білого кольору вагою 7, 28 грам, вартістю 1 638, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості перстня з металу жовтого кольору, каст оздоблений камінням зеленого та білого кольору вагою 7, 96 грам, вартістю 1 791, 00 грн, а також перстня з металу жовтого кольору у вигляді печатки, каст оздоблений камінням білого кольору вагою 7, 28 грам, вартістю 1 638, 00 грн, які є особистою приватною власністю її чоловіка, ОСОБА_4, а разом на загальну суму 1 714, 50 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку: талонів на отримання палива автомобільного - бензину А-95, у кількості 330 літрів на суму 3 300, 00 грн; карток операторів мобільного зв'язку для поповнення рахунків: ПАТ «Київстар» 8 штук по 100, 00 грн, на суму 800, 00 грн; ПАТ «МТС» 2 штуки по 35, 00 грн, на суму 70, 00 грн, які згодом були передані слідчим для реалізації. Виручені від реалізації грошові кошти перераховано на рахунок Прокуратури Дніпропетровської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку грошових коштів у розмірі 1 000, 00 грн заробітної плати, які її чоловік, ОСОБА_4, отримав перед відпусткою, знявши їх із банківської картки, які слідчим передані в касу відділу фінансування для зарахування на депозитний рахунок Прокуратури Дніпропетровської області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що спірні коштовності та золоті прикраси є особистою приватною власністю позивача, оскільки були подаровані її матір'ю, а право на 1/2 частку майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, вона має на підставі частини першої статті 60, частини першої статті 70 СК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 квітня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_3 права спільної часткової власності на 1/2 частину золотих виробів, а саме: перстень з металу жовтого кольору, каст, оздоблений камінням зеленого та білого кольору вагою 7, 96 грам вартістю 1 791, 00 грн та перстень з металу жовтого кольору у вигляді печатки, каст, оздоблений камінням білого кольору вагою 7, 28 грам вартістю 1 638, 00 грн, які були особистою приватною власністю ОСОБА_4, та стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави грошової компенсації їх вартості, а також визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину талонів на отримання палива автомобільного - бензину А-95 в кількості 330 літрів на суму 3 300, 00 грн, карток операторів мобільного зв'язку для поповнення рахунків - ПАТ «Київстар» 8 шт. по 100, 00 грн - на суму 800, 00 грн, ПАТ «МТС» 2 шт. по 35, 00 грн кожна - на суму 70, 00 грн, які передані слідчим для реалізації, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 квітня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року обґрунтовувалась тим, що мотиви апеляційного суду про те, що ювелірні вироби на загальну суму 23 999, 99 грн належать ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності ґрунтувалися на припущеннях, що суперечило частині четвертій статті 60 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року). Всупереч вимогам статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про визнання за позивачем права власності на майно, на яке було накладено арешт у рамках кримінального провадження, фактично втрутившись у виконання вироку суду від 15 жовтня 2012 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочинів та призначено покарання з конфіскацією 1/2 частки майна.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком. Тобто спростувати презумпцію спільності майна повинна саме ОСОБА_3, яка доводить протилежне.

Під час досудового розслідування з метою перевірки доводів ОСОБА_3 щодо подарованих їй матір'ю, ОСОБА_6, ювелірних виробів, вилучених під час досудового слідства, останню допитано слідчим як свідка і під час допиту вона не змогла підтвердити джерело доходу придбання спірних ювелірних виробів. Разом з тим ОСОБА_3 достатніх і належних доказів того, що спірні ювелірні вироби належать їй на праві особистої приватної власності не надала, не виконавши свого процесуального обов'язку.

Апеляційний суд вважав, що всупереч вимогам статей 212-214 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про визнання за позивачем права власності на майно, на яке було накладено арешт у рамках кримінального провадження, фактично втрутившись у виконання вироку суду від 15 жовтня 2012 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочинів та призначено покарання з конфіскацією 1/2 частки майна.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що СК України визначає правовий режим коштовностей, якими користується один із подружжя, і які були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідно до частини другої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. В апеляційному суді позивач заявляла клопотання про огляд ювелірних виробів в судовому засіданні для встановлення факту, що вони є жіночими, натомість суд відмовив їй у задоволенні клопотання без наведення мотивів.

На переконання заявника, доказом того, що саме вона володіла та користувалась золотими виробами є те, що вона особисто добровільно його передала співробітникам Служби безпеки України під час обшуку. Даних про те, що спірне майно придбане її чоловіком ОСОБА_4 за кошти, здобуті злочинним шляхом, в матеріалах справи відсутні.

Заявник зазначає, що апеляційний суд у рішенні від 21 квітня 2017 року хоча і застосував правила статей 60, 70 СК України, проте належним чином не вирішив усі заявлені позовні вимоги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_4 надав пояснення у справі, які за своїм змістом узгоджуються із доводами касаційної скарги.

У вересні 2017 року Прокуратура Дніпропетровської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що ОСОБА_3 не надала жодного доказу на підтвердження факту придбання нею чи її матір'ю, ОСОБА_6, спірних ювелірних виробів, більшість з яких виготовлені кустарним способом, без пробірних клейм та відміток виробника. Відсутність ознак речей індивідуального користування, а також недоведеність права власності на зазначене майно громадянки ОСОБА_3 правильно враховано апеляційним судом. Доводи касаційної скарги стосовно добровільної видачі прикрас співробітникам СБУ під час проведення обшуку у приміщені ОСОБА_4 жодним чином не доводять приналежності ювелірних виробів саме позивачу та не спростовують доводів суду.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2012 року ОСОБА_4 засуджено до позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у державних установах, строком на 3 роки з конфіскацією 1/2 частки його майна та зі сплатою штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 4 250, 00 грн.

Постановою слідчого Прокуратури Дніпропетровської області від 26 серпня 2011 року накладено арешт на майно обвинуваченого, зокрема, на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також на належні ОСОБА_3, як зазначає остання, на праві особистої приватної власності золоті вироби загальною вартістю 23 999, 99 грн.

Щодо вимог про звільнення майна з-під арешту

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України 2004 року установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено в частині першій статті 19 ЦПК України.

У справі, що переглядається, арешт на спірне майно накладено під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції закону від 28 грудня 1960 року 1960 року № 1000-05, яка була чинною на час вчинення відповідної процесуальної дії, далі - КПК України 1960 року).

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла під час розгляду справ № 335/12096/15-ц (постанова від 15 травня 2018 року), № 569/4374/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року) та № 296/8586/16-ц (постанова від 07 листопада 2018 року).

Частиною шостою статті 126 КПК України 1960 року, визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Проте, нормами КПК України 1960 року не було визначено процесуального порядку скасування арешту майна за зверненням осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

Разом з тим відповідно до статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року).

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 року).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Пункт 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачає, що запобіжні заходи, в тому числі і скасування арешту майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає скасуванню за правилами того виду ж судочинства. Але оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб які, не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року.

Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 461/1054/17-ц (провадження

№ 14-464цс18), вони є обов'язковими для застосування до спірних правовідносин.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-467цс15, оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

За приписами пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість закриття провадження у цивільній справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 про виключення майна з-під арешту, оскільки такі вимоги підлягають розгляду в порядку КПК України, тобто не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо визнання права власності на спірне майно

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути віднесені будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною другою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Виходячи зі змісту статті 57 СК України з метою обґрунтування того, що спірні речі є речами індивідуального користування, а тому на них не поширюється режим спільності майна подружжя, позивач зобов'язана була доводити не ті обставини, що спірні прикраси є жіночими за своїми характеристиками та ознаками, а те, що вони були предметами виключно її індивідуального користування, а також до моменту їх вилучення та арешту вони нею особисто та виключно використовувалися, а не були способом заощадження спільних коштів подружжя.

Під час розгляду справи позивачем не доводилися обставини, відповідні докази не надавалися, а отже, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що зазначені коштовності, прикраси, що є предметом спору, були саме речами індивідуального користування позивача, що виключило підстави для застосування правил статті 57 СК України до спірних правовідносин.

Наведені обставини відповідно до розподілу тягаря доведення мали наводитися та доводитися саме позивачем, оскільки виключно такі обставини слугують підставами позову в силу положень статті 57 СК України.

В оцінці доводів про дарування спірних прикрас, коштовностей позивачу Верховний Суд виходить з того, що апеляційний суд обґрунтовано врахував, що під час досудового розслідування з метою перевірки доводів ОСОБА_3 щодо нібито подарованих їй матір'ю, ОСОБА_6, ювелірних виробів, вилучених під час досудового слідства, останню допитано слідчим як свідка, і під час допиту вона не змогла підтвердити джерело доходу для придбання спірних ювелірних виробів.

Врахувавши висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2016 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову про визнання права власності на майно, адже позивач не надала доказів того, що спірні ювелірні вироби належать їй на праві особистої приватної власності.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач володіла та користувалась золотими виробами та особисто добровільно передала їх співробітникам СБУ під час обшуку, адже ці доводи спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Також не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що апеляційний суд не вирішив усі заявлені позовні вимоги, оскільки, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд ухвалив нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

За правилами пунктів 1, 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов до висновку про скасування рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 про виключення майна з-під арешту із закриттям провадження у справі у цій частині позовних вимог. В іншій частині рішення апеляційного суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Криворізької Північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Дніпропетровській області, ОСОБА_4, Прокуратури Дніпропетровської області, третя особа - Жовтневий відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про виключення майна з-під арешту скасувати, провадження у справі у цій частині позовних вимог закрити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак