Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 337/2722/17

провадження № 61-20429св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року у складі судді Гнатик Г. Є. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

25 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір договір довічного утримання, за умовами якого позивач передала ОСОБА_4 у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а останній зобов'язався забезпечувати ОСОБА_3 утриманням та доглядом довічно.

Наприкінці 2016 року ОСОБА_3 дізналася, що насправді уклала з ОСОБА_4 договір дарування належної їй 1/2 частини квартири.

На час укладання спірного договору їй виповнилося 82 роки, вона страждала на хронічні хвороби, запаморочення, постійно перебувала на лікуванні, в силу свого похилого віку та стану здоров'я не усвідомлювала, який договір підписувала. Оскільки вона помилялася щодо правової природи правочину, просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Хорицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено відсутність у неї під час укладення оспореного договору волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. Позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що у зв'язку з похилим віком вона не розуміла, який саме договір укладає з ОСОБА_4 Також у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позову та пропуску позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої та апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що волевиявлення ОСОБА_3 у спірному договорі не відповідало її волі, вона не розуміла, що дарує своє єдине житло та втрачає на нього усі права. Судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності не встановлено початок перебігу вказаного строку та не з'ясовано, коли позивач знялася з реєстрації місця проживання зі спірної квартири.

ОСОБА_4 у червні 2018 року направив відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3, а оскаржені рішення залишити без змін.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 25 грудня 2009 року особисто звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 з письмовою заявою щодо посвідчення договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 Зазначила, що укладає договір дарування без будь-яких погроз та примусу, розуміє умови та значення договору та його правові наслідки.

25 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 2899.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Суди встановили, що до підписання ОСОБА_3 спірного договору вона неодноразово спілкувалася з приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, якою було роз'яснено позивачу умови договору дарування, зокрема відсутність у обдаровуваного будь-яких обов'язків перед нею. Укладаючи договір, позивач добре себе почувала та усвідомлювала значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та зміст роз'яснень нотаріуса. Нотаріусом неодноразово пропонувалося позивачу укласти договір довічного утримання або скласти заповіт щодо належної їй 1/2 частини квартири. До укладення договору дарування позивач не скаржилася на стан свого здоров'я та не потребувала сторонньої допомоги.

Вказані обставини підтверджені поясненнями третьої особи - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10., наданими нею при розгляді справи в суді першої інстанції, а також показаннями свідків ОСОБА_10., ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

В судовому засіданні сама ОСОБА_3 пояснювала, що хворіє вона три роки, з онуком при даруванні у неї ніяких домовленостей не було. З реєстрації у спірній квартирі вона знялася сама і проживає разом з дочкою.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Посилання позивача на її перебування у безпорадному стані у зв'язку з хворобою на момент укладення спірного договору не підтверджено жодними доказами. В матеріалах справи відсутня медична документація на підтвердження тяжких захворювань позивачки станом на 2009 рік. З наданих нею копій виписок з історій хвороб вбачається, що вона перебувала на лікуванні у закладах охорони здоров'я починаючи з 2011 року.

Таким чином, висновки судів щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог є правильними.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3,суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що позивачкою пропущено позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та чи є позов обґрунтованим.

Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску позовної давності.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, враховуючи положення пункту 3 частини третьої статті 409 ЦПК України, частини першої статті 412 ЦПК України, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_3, зміни рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року шляхом виключення із мотивувальної частини вказаних судових рішень висновків про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності, оскільки позов визнано недоведеним, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року змінити, виключити із мотивувальної частини рішення та постанови висновки щодо пропуску позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило