П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року місто Київ

справа № 760/32345/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/3948/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва у складі судді Шереметьєвої Л.А. від 3 січня 2019 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григоряна О.Г. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 на строк до виконання ним зобов'язання за виконавчим документом № 757/2129/14-ц від 11 листопада 2016 року, виданим Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації за Ѕ частки у спільному майні у розмірі 11 153 421 грн. 02 коп., посилаючись на те, що боржник не здійснює виконання за вказаним виконавчим листом, незважаючи на вжиті до боржника заходи примусового виконання.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 3 січня 2019 року подання задоволено. Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов'язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року про стягнення боргу.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Скаржник зазначає, що він не отримував вимог державного виконавця про виклики та надання інформації, оскільки вони направлялись на іншу адресу, при цьому державному виконавцю була відома дійсна адреса його проживання; судом вже розглядалося подання про обмеження

у праві виїзду за межі України та ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року було відмовлено у його задоволенні, а підстави викладені у поданнях є тотожними; сторони виконавчого провадження мають низку невирішених судових справ, які безпосередньо впливають на виконання рішення суду про стягнення компенсації вартості Ѕ частки у спільному майні, крім того сторони ведуть переговори щодо взаємозарахування грошових зобов'язань, що дозволить прискорити виконання рішення суду; державним виконавцем не доведено факту умисного ухилення боржника від виконання зобов'язань, що є обов'язковим при зверненні до суду з даним поданням;обмеження у праві виїзду за межі України суттєво погіршить фінансовий стан боржника та зумовить ускладнення виконання рішення суду, оскільки робота ОСОБА_1 пов'язана з регулярними відрядженнями за кордон;постановляючи ухвалу, суд першої інстанції помилково послався на статтю 24 Конституції України та неправильно застосував положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод, зокрема, не звернув увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2009 року у справі "Гочев проти Болгарії".

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, а тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для його обмеження у праві виїзду за межі України.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. в судове засідання не з'явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 27 грудня 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53196402 (далі - ВП № 53196402) з примусового виконання виконавчого листа № 757/2129/14-ц, виданого 11 листопада 2016 року Печерським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації за Ѕ частки у спільному майні у розмірі 11 153 421 грн. 02 коп., а також судових витрат у розмірі 3 441 грн.

В цей же день винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З метою виявлення майна ОСОБА_1, державним виконавцем направлялись запити до Регіонального сервісного центру Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку міста Києва, Державної інспекції сільського господарства в місті Києві, Головного управління держгеокадастру у місті Києві, Головного управління Держпраці у Київській області, Пенсійного фонду України.

З наданих відповідей на вищевказані запити убачається, що транспортні засоби за боржником не зареєстровані; боржник серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів не значиться.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 працює в ТОВ "Система" та являється засновником ТОВ "Ютекс Україна".

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 79455950 від 2 лютого 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на: житловий будинок № АДРЕСА_7.; земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться в смт. Козин, Обухівський р-н., Київська обл.; гараж № АДРЕСА_6; АДРЕСА_1; АДРЕСА_8; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3.

Також виявлено відкриті рахунки в АБ "Південний", АТ АБ "Приватбанк", АТ "УкрСиббанк", АТ "Полікомбанк".

Постановами головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. від 8 серпня 2018 року, 9 серпня 2018 року, 13 серпня 2018 року, 27 вересня 2018 року накладено арешт на грошові кошти боржника, накладено арешт на корпоративні права боржника, накладено арешт на нерухоме майно боржника

6 серпня 2018 року, 13 серпня 2018 року та 19 вересня 2018 року державним виконавцем направлялися виклики та було зобов'язано боржника надати: письмові пояснення щодо невиконання рішення суду, копії правовстановлюючих документів на належне на праві власності майно, декларацію про доходи та майно, реквізити рахунків, відкритих в АТ"УкрСиббанк".

3 жовтня 2018 року ОСОБА_1 вимоги державного виконавця були виконані частково та подано декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи.

В добровільному порядку рішення суду не виконано. Звернути стягнення на нерухоме майно належне боржнику не вбачається можливим, оскільки копії правовстановлюючих документів державному виконавцю надані не були.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали подання свідчать про те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від покладених на нього обов'язків, у зв'язку з чим рішення суду не виконано.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" наведені процесуальні права виконавців при здійсненні виконавчого провадження.

Так, згідно частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Так, пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення, встановлених частиною 3 статті 12 ЦПК України.

Так, відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження,

суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів має визначатися судом і відноситься до його дискреційних повноважень.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов'язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. були вчені усі передбачені Законом України "Про виконавче провадження" дії по примусовому виконанню рішення суду.

У строк, наданий на самостійне виконання, боржником рішення суду не виконано, будь-яких документів від боржника стосовно виконання рішень не надходило.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник не отримував вимог державного виконавця про виклики та надання інформації, оскільки вони направлялись на іншу адресу (АДРЕСА_4) є безпідставними та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, після звернення представника стягувача до державного виконавця з письмовою заявою від 10 серпня 2018 року про зміну місця проживання боржника (АДРЕСА_5), всі подальші виклики направлялись саме на цю адресу, підтвердженням чого є копії зворотних повідомлень про вручення поштових відправлень (І том, а.с. 73, 120).

Посилання у апеляційній скарзі на наявність ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року, якою було відмовлено у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у зв'язку з його необґрунтованістю не може вважатися доказом у даній справі і як наслідок підставою для відмови у задоволенні подання державного виконавця.

Цивільне процесуальне законодавство не встановлює обмежень щодо повторного звернення державним виконавцем з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Крім того, у вказаному судовому рішенні було зазначено, що державним виконавцем не надано доказів, що підтверджують наявність у боржника паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а отже і можливості виїзду за межі України.

При розгляді даної справи така обставина спростована безпосередньо самим боржником, який в судовому засіданні. заперечуючи проти задоволення подання державного виконавця, зазначав, що має необхідність постійно виїздити за кордон для вирішення робочих питань.

Доводи скаржника про те, що сторони виконавчого провадження мають низку невирішених судових справ, які безпосередньо впливають на виконання рішення суду про стягнення компенсації вартості Ѕ частки у спільному майні, крім того ведуться переговори щодо взаємозарахування грошових зобов'язань, не є належним підтвердженням тієї обставини, що він не ухиляється від виконання рішення суду, оскільки таких доказів суду не надано.

Більше того, вирішення питання про взаємозарахування грошових зобов'язань за наявними судовими рішеннями, які перебувають на стадії виконання, не потребують значних зусиль, а враховуючи тривалий час здійснення виконавчого провадження, навпаки, свідчить про ухилення боржника від вирішення цього питання.

Також колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовить пришвидшення виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги (помилковості посилання судом на статтю 24 Конституції України та неправильного застосування положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод) не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, суди зобов'язані надавати мотивування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру судового рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, наданих сторонами, а також враховувати положення законодавства, яке існує для викладення та формулювання судових рішень (наприклад, у справах Кuіz Тогуja v. Sраіn, 09 Dесеmbег 1994, § 29, Sеrіеs А3О3-А; Ніggіns аvd Оther v. Frаnсе, 19 Fеbruaгу 1998, § 42).

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 3 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 28 березня 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

В.В. Саліхов