Справа № 333/456/19
Провадження № 2/333/926/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Михайлової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Уляницької Д.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у підготовчому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, клопотання відповідача про закриття провадження у справі та клопотання про застосування заходів процесуального примусу відносно позивачів та представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Комунарському районному суді м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В матеріалах справи наявне клопотання відповідача про закриття провадження в справі, в якому відповідач вказує, що 26.04.2018 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя була подана позовна заява, в якій позивач ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2018 року по справі № 333/2082/18 в задоволенні позову відмовлено, постановою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Зазначає, що предметом позову від 26.04.2018 року та предметом позову від 28.01.2019 року є однакові вимоги про визнання ОСОБА_4 та його малолітньої доньки такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Також представник відповідача зазначає, що обставини якими обґрунтовані вимоги вищевказаних позовних заяв та докази на їх підтвердження є також ідентичними. Таким чином, представник відповідача вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю згідно правил ч. 1 п. 3 ст. 255 ЦПК України.

Окрім того, в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про застосування заходів процесуального примусу відносно позивачів та представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

Відповідач в підготовчому засіданні підтримав вищевказані клопотання та просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 впідготовчому засіданні просили суд відмовити в задоволенні вищевказаних клопотань відповідача про закриття провадження у вказаній справі та застосування заходів процесуального примусу за безпідставністю.

Вислухавши думку сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні даних клопотань слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору та позбавляє суд права закрити провадження у справі.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, судом встановлено, що по цивільній справі № 333/2082/18 ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, виступала в якості третьої особи, а по цивільній справі № 333/456/19 ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, являється позивачем.

Окрім того, по цивільній справі № 333/2082/18 підставою для визнання відповідача - ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, являлася стаття 107 Житлового кодексу ОСОБА_7, а по цивільній справі № 333/456/19 підставою для визнання відповідача - ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу ОСОБА_7

Таким чином, суд вважає, що вказані позови мають різні сторони та різні підстави позову, а тому закриття судом провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суперечить змісту цієї норми та буде перешкоджати подальшому провадженню у справі щодо існуючого у сторін спору.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутня обов'язкова і повна сукупність підстав, зазначених у п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України для закриття провадження у справі.

При цьому суд звертає увагу, що відмовляючи у клопотанні про закриття провадження у справі, він не робить висновків щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог і аргументів, що наведені позивачем у позовній заяві, та які будуть досліджені у судовому засіданні при розгляді справи по суті.

Що стосується клопотання про застосування заходів процесуального примусу відносно позивачів та представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, суд приходить до наступних висновків.

Главою дев`ятою Цивільного процесуального кодексу України визначено підстави і порядок застосування заходів процесуального примусу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

За приписами статті 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обовязків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною девятою статті 203 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обовязків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, судом не встановлено в діях позивачів та представника позивача щодо подання позову до ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ознак зловживання своїми правами, оскільки вищевказаний позов має інші сторони та інші підстави позову, ніж позов по цивільній справі № 333/2082/18.

Крім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин клопотання відповідача про застосування заходів процесуального примусу задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотань відповідача про закриття провадження у справі та про застосування заходів процесуального примусу відносно позивачів та представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3в цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_8