ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 755/13234/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3162/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
26 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поновлення строку на звернення до суду, стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року, ухваленого в складі судді Арапіної Н.Є. (повне судове рішення складено 06.12.2018), -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 в якому просив поновити строк звернення до суду та стягнути заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 8 000,00 доларів США на строк до 06 листопада 2009 року, що підтверджується письмовою розпискою, проте на сьогоднішній день відповідач не виконала своїх зобов'язань за договором позики.

З урахуванням збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у подвійному розмірі у сумі 415 360,00 грн., пеню у розмірі 1 869 120,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилався на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, що призвело до порушення ст. 267 ЦК України.

Судом не надано належну оцінку доказам поважності причин пропуску строку позовної давності, зокрема не проаналізовано ряд документів, наданих позивачем, на підтвердження вказаних обставин.

Зазначав, що відповідно до положень цивільного законодавства сплив строків позовної давності не визнається окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу.

Крім того, суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, порушив норми ЦПК України щодо змагальності та рівності сторін судового розгляду, зокрема судом було прийнято аргументи відповідача без врахування доказів позивача щодо порушення його права. Також, суд не викликав та не заслухав свідків зі сторони позивача.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішенням, яким позовні вимог задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з наведених у ній підстав.

Відповідач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,

06 листопада 2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 8 000,00 доларів США на строк до 06 листопада 2009 року. Вказане підтверджується розпискою (а.с. 6).

Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказував, що своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_4 не виконала, у зв'язку з чим просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у подвійному розмірі у сумі 415 360,00 грн. та пеню у розмірі 1 869 120,00 грн.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, відмовив у задоволені позовних вимог, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності на звернення до суду за захистом свого права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У позикодавця наявний оригінал боргової розписки, а відповідачами не доведено факту повернення боргу та не надано до суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.

ОСОБА_4 вказувала, що розписки про виконання нею її боргу перед позичальником були втрачені при переїзді. Інших доказів на підтвердження своїх доводів, відповідач надати не змогла.

Таким чином, суд першої інстанції, в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, та дійшов правильного висновку про порушення відповідачам своїх зобов'язань за договором позики.

Разом з цим, відповідачем у справі було заявлено про застосування строку позовної давності.

Позивачем заявлено клопотання про поновлення строків позовної давності, а на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду за захистом свого права, було надано до суду копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 7488 від 25.10.2011, дослідження центру променевої діагностики та променевої терапії відділення ультразвукової діагностики та лікування від 18.10.2011, копію висновку Центрального діагностичного центру м. Києва від 02.07.2014 № 2996 про перелом хребта, копію направлення щодо лікування грижі від 02.10.2015, копію знімків перелому хребта та знімків голови та шиї щодо дослідження інсульту (а.с. 54-64).

Судом першої інстанції було досліджено вказані документи та визнано неповажними причини пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі щодо поновлення строку позовної давності колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, отриману суму позики відповідач зобов'язалась повернути до 06.11.2009, частину з якої в подальшому, за домовленістю сторін, ОСОБА_4 зобов'язалася повернути до 06.11.2010.

При цьому як зазначав позивач, у 2010 році відповідач гроші не повернула.

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку позовної давності, позивач посилався на стан свого здоров'я, який не дозволяв останньому звернутися до суду із позовом до ОСОБА_4

Разом з тим, з наданої позивачем виписки із медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_3 був госпіталізований 04.10.2011, тобто після спливу 11 місяців з дня коли відповідач повинна була повернути частину позики. З даної картки також вбачається, що позивача було виписано зі стаціонарного лікування 15.10.2011.

В подальшому, ОСОБА_3 звернувся до Головного військового клінічного госпіталю МО України, що підтверджується відповідними доказами, наданими позивачем, з яких встановлено, що останньому рекомендовано лікування з відновлення стану здоров'я.

При цьому слід зазначити, що будь-яких відомостей про стаціонарне лікування або обмеження позивача у веденні звичайного способу життя, зокрема, перебування виключно вдома та заборони пересуватися, вказані медичні документи не містять.

Крім того, з наданих позивачем доказів та пояснень вбачається, що наступне лікування позивач отримував у 2014 році, тобто відомостей про те, що протягом 3-х років ОСОБА_3 не мав можливості реалізувати своє право на звернення до суду для поновлення порушених прав за станом здоров'я, матеріали справи не містять та стороною позивача в суді не доведено.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач протягом значного періоду часу не був позбавлений можливості звернутися за правової допомогою.

Таким чином, маючи об'єктивну можливість звернутися до суду за захистом своїх прав у встановлений законом строк, позивач не реалізував свого права на звернення до суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за договором позики було пред'явлено поза межами строків позовної давності.

Також, колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, що звернення позивача до Дарницького районного суду м. Києва з порушенням правил підсудності не зупиняє перебігу строку.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, а відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29.03.2019.

Суддя-доповідач

Судді