Справа № 591/4520/16-ц
Провадження № 2/591/63/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2019 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі: головуючого судді Грищенко О.В., за участю секретаря судового засідання Антипенко Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми, за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, цивільну справу № 591/4520/16-ц за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 31.08.2016 року звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку, моральної шкоди.

02.09.2016 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.

30.11.2016 року було винесено заочне рішення, задоволені позовні вимоги, стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 726 гривень 16 коп. заборгованості з виплати заробітної плати за період з 01.05.2016 р. до 06.06.2016 р., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 07.06.2016 року до дня винесення рішення суду в сумі 8772 гривень 50 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 700 гривень 00 коп. (а.с.63 т.1).

06.03.2017 року до суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення, яка була задоволена ухвалою суду від 01.09.2017 року. Заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду (а.с.154 т. 1).

Позивач до початку нового судового розгляду після скасування заочного рішення суду змінив свої вимоги, подавши до суду відповідну заяву (а.с.166).

Свої змінені позовні вимоги мотивує тим, що з 02.09.2013 р. до 06.06.2016 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював менеджером з логістики на підставі письмового трудового договору. Був звільнений 06.06.2016 на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення з ним не проведений розрахунок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В подальшому 20.04.2017 року вказана заборгованість була йому виплачена. Просив на підставі ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 07.06.2016 року до 20.04.2017 року, а також на підставі ст. 237-1 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 1 700 грн. та обґрунтовує тими моральними стражданнями, порушенням звичного життєвого укладу, які зазнав у звязку з неправомірним порушенням його трудових прав відповідачем.

Письмовий відзив відповідачем суду не наданий.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог. Просили стягнути на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 07.06.2016 року до 20.04.2017 року в сумі 19 239 грн. 15 коп., а також 1 700 грн. на відшкодування моральної шкоди. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що в останній робочий день 06.06.2016 року він був на роботі. Крім того, вже після свого звільнення в усній формі звертався до відповідача з вимогою виплатити йому заборгованість, але при зустрічі з ним в приміщенні міського центру зайнятості наприкінці серпня 2016 року, відповідач лише повернув йому трудову книжку, а виплатити заборгованість відмовився. Після цього позивач вирішив звернутися до суду з цим позовом.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що розрахунок з позивачем в день його звільнення дійсно не був проведений, оскільки в цей день ОСОБА_3 був відсутній на роботі. Крім того, позивач не звертався до відповідача з письмовою вимогою про виплату заборгованості, а банківські реквізити позивача для перерахування йому заборгованості відповідачу не були відомі. Отже, наполягав, що відповідач з поважних причин та не з своєї вини не розрахувався з позивачем у день звільнення останнього.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 з 02.09.2013 р. до 06.06.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки. Був звільнений 06.06.2016 на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с.3).

Згідно з трудовим договором від 02.09.2013 року ОСОБА_3 працював менеджером управителем з логістики, мав два вихідних дні на тиждень та щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні. Заробітна плата встановлювалася в розмірі мінімальної заробітної плати 1147 грн. на місяць (а.с.4-5).

За клопотанням представника відповідача до матеріалів справи були долучені докази: табель обліку робочого часу за червень 2016 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 03.06.2016 р. та 06.06.2016 року був відсутній на роботі, де ці дні зазначаються як прогул (а.с.85 т.1); копія листа від 26.09.2016 року на імя ОСОБА_3, в якому позивачу пропонується повідомити свої банківські реквізити для перерахунку йому коштів або особисто зявитися для отримання належних до виплати заборгованості (а.с.86).

Як вбачається з копії товарно-транспортної накладної курєрської служби, відправник ФОП ОСОБА_4 26.09.2016 року о 16-00 год. в м. Сумах здав відправлення в «ФЕМ експресс», а 27.09.2016 року, без зазначення часу, воно було повернуто відправнику з відміткою: «отримувача немає вдома» (а.с.17).

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач зустрівся з позивачем 26.08.2016 року в міському центрі зайнятості та повернув йому трудову книжку, проте, виплатити йому заборгованість з заробітної плати, належну до виплати на день звільнення, відмовився.

На запитання представника позивача в судовому засіданні, чому в той день, 26.08.2016 року, маючи таку змогу, відповідач не провів повний розрахунок із звільненим працівником, представник відповідача відповів, що позивач не звернувся до ОСОБА_4 з письмовою вимогою.

Виплата заборгованості та повний розрахунок з позивачем здійснений, згідно з копіями квитанцій та інформацією ПАТ «Укрпошта», двома поштовими переказами 284,71 грн. виплачений ОСОБА_3 14.03.2017 р. та 2 970,26 грн. виплачений 15.03.2017 року (а.с.136).

Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що ним в період після звільнення позивача, тобто з 07.06.2016 до 15.03.2017 року вживалися дії для здійснення повного розрахунку із звільненим працівником.

Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача про те, що таке порушення строків розрахунку при звільненні зумовлене відсутністю працівника на роботі в день звільнення, з наступних підстав.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона перебуває в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 дружиною відповідача ФОП ОСОБА_4, які здійснюють свою підприємницьку діяльність з надання послуг курєрської доставки в одному й тому ж приміщенні в м. Шостка по вул. Привокзальній, 1- б. Свідок вела табель обліку робочого часу щодо працівників обох ФОП та складала зарплатні відомості. Точно памятає, що саме в день 06.06.2016 року, тобто в день свого звільнення, ОСОБА_3 був відсутній на роботі. Останній раз він зявився на роботу 02.06.2016 року та вивіз свої особисті речі. Пояснила також, що робочий процес налагоджений таким чином, що у разі присутності на роботі ОСОБА_3, виключається можливість того, щоб вона з ним не зустрілася.

Сам позивач заперечив такі пояснення свідка, наполягав на тому, що він був присутній на роботі та виконував свої обовязки до дня свого звільнення, тобто до 06.06.2016 року включно.

Свідчення ОСОБА_5 суд сприймає критично з таких підстав. Встановлено, що свідок продовжує працювати у ФОП ОСОБА_4 дружини відповідача у справі, ОСОБА_5 пояснила, що веде табелі обліку робочого часу в обох ФОП та складає зарплатні відомості, тобто підпорядкована напряму ФОП ОСОБА_4 та частково ФОП ОСОБА_4 Ці свідчення можуть бути не в повній мірі обєктивними також у звязку з тим, що з моменту звільнення позивача минуло більше двох років, тому, на думку суду, свідок може точно не памятати події, які відбувалися в конкретні дати минулих років.

Крім того, такі покази свідка не узгоджуються з письмовими доказами.

Так, суду були надані табель обліку робочого часу за червень 2016 року, де вказано два дні прогулів ОСОБА_3, а саме: 03.06.2016 та 06.06.2016, хоча за ці дні йому виплачена заробітна плата, даних про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника за прогули суду не надано. Також не складалися акти про відсутність працівника на роботі 03.06.2016 року та 06.06.2016 року. Крім того, при поданні відомостей про застраховану особу до органу Пенсійного фонду відносно ОСОБА_3 (виписка від 22.03.2017 року) також вказано, що він працював і отримав заробітну плату до 06.06.2016 включно (а.с.127 т.1). Як пояснив представник відповідача, йому не відомо, хто саме та за яких обставин подавав ці помилкові відомості до ПФУ.

В подальшому, під час розгляду даної справи в суді, а саме 13.06.2017 року відповідачем було подано до відповідного податкового органу уточнену звітність, з якої виключені два робочих дні ОСОБА_3 в червні 2016 року (а.с.205-208).

На думку суду, ця уточнена звітність, яка відноситься лише до сфери оподаткування та стосується відносин відповідача з податковим органом щодо сплати податків, не може розцінюватися як належний доказ в даному трудовому спорі, оскільки ФОП ОСОБА_6 має вправо одноособово вносити уточнення в звітність, яку подає до державних органів.

Згідно довідки відповідача від 15.11.2018 року розмір заробітної плати ОСОБА_3 складав: за квітень 2016 р. 1680 грн., за травень 2016 року 1680 грн., за червень 2016 р. 1740 грн. (а.с.127 т.2).

Отже, на думку суду, відповідач не довів, що затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_3 відбулася з поважних причин, не надав жодного доказу на підтвердження того, що ним вживалися заходи для здійснення розрахунку з позивачем в період з 07.06.2016 по 15.03.2017 року. Суд не може погодитися з доводами представника відповідача про те, що він не мав можливості провести остаточний розрахунок з позивачем з тих причин, що не знав його банківських реквізитів для перерахунку заробітної плати, оскільки в подальшому, а саме, після спливу більше девяти місяців кошти були виплачені ОСОБА_3 шляхом поштового переказу за адресою проживання.

Крім того, суд бере до уваги те, що у правовідносинах, які виникають за трудовим договором між ФОП та найманим працівником, саме працівник є найбільш вразливою стороною, тому закон передбачає відповідальність роботодавця за порушення трудового законодавства.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оскільки відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання всіх сум, що належать йому при звільненні, вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

П. 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Судом встановлено, що часом затримки розрахунку є період з 07 червня 2016 року по 15 березня 2017 року, що становить 195 робочих днів.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 380 гривень 00 коп. (84 грн. х 195 днів), з подальшим утриманням з цієї суми ПДФО та військового збору. Враховуючи, що позивачем невірно обрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача 1 700 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Для задоволення вказаної вимоги суд повинен встановити сам факт завдання шкоди позивачу у виді моральних або фізичних страждань; винну протиправну поведінку відповідача, що призвела до цих страждань; негативні наслідки, які настали від цих дій; причинно-наслідковий звязок між такими діями відповідача та наслідками у вигляді моральної шкоди.

Кодексом законів про працю передбачено, що відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, позивач повинен довести, що: зазнав моральних страждань, визначити, у чому полягають та як довго тривають ці страждання; втратив нормальні життєві зв'язки, і все це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як встановлено судом, винна поведінка відповідача полягала у тривалому (протягом більше девяти місяців) порушенні стоку розрахунку з позивачем після його звільнення. До виплати позивачу на день звільнення належала сума 3 254 грн. 97 коп., і ці кошти не були отримані своєчасно.

Виходячи з норм чинного законодавства про працю, ст. 237-1 КЗпП України є загальною, оскільки передбачає відповідальність роботодавця за порушення законних трудових прав працівників. За своїм змістом сума морального відшкодування є компенсаційною виплатою у звязку з такими порушеннями та негативними наслідками для працівника, які від них настали.

Позивач обґрунтовує вимогу щодо відшкодування моральної шкоди саме порушенням свого законного права на отримання в день звільнення всіх належних до виплати сум заробітку.

Законодавець з таке порушення закону роботодавцем встановив відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України у виді середнього заробітку за кожний день прострочення. За своєю суттю ці виплати є компенсацією для працівника у матеріальному виразі.

Норма ст. 117 КЗпП України в даному випадку є спеціальною по відношенню до загальної норми ст. 237-1 КЗпП України.

Суд застосовуючи ст. 117 КЗпП України до даних правовідносин, зазначає, що розмір грошової компенсації, що стягується у звязку з затримкою розрахунку при звільненні значно перевищує розмір самої заборгованості, отже, є достатнім та в повній мірі, на думку суду, компенсує позивачеві негативні наслідки, що настали.

Виходячи з викладеного, суд відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, у відповідності із ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 а, кв.12, РНОКПП НОМЕР_2) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 07.06.2016 року до 15.03.2017 року в сумі 16 380 гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в сумі 551 гривня 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 11 січня 2019 року.

Суддя О.В.Грищенко