Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 185/1350/16-ц

провадження № 61-35565св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

представники відповідача: Слєпков Максим Сергійович, Цибук Ольга Анатоліївна,

третя особа-1 - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради,

представники третьої особи-1: Кисла Ганна Сергіївна, Лебедєва Алла Миколаївна, Голуб ІннаВолодимирівна,

третя особа-2 - державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицька Ю. А.

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О. від 12 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») про визнання недійсним договору іпотеки, змін та доповнень, додаткової угоди до договору іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03 жовтня 2006 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ПП фірмою «Комас» було укладено кредитний договір № 135, на забезпечення виконання зобов'язань за яким цього ж дня між ОСОБА_4 та банком було укладено договір іпотеки № 167 без оформлення заставної (зі змінами та доповненнями № 1 до договору від 03 листопада 2006 року та додаткової угоди № 2 до договору від 03 листопада 2006 року), відповідно до яких остання передала в іпотеку належну їй на праві власності чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки в переданій банку в іпотеку квартирі вона фактично проживала разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір іпотеки № 167 від 03 листопада 2006 року, зміни та доповнення №1 до вказаного договору іпотеки, та додаткову угоду №2 до вказаного договору іпотеки, посвідчені державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю. А.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки № 167, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4, посвідчений 03 листопада 2006 року державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю. А., зареєстрований в реєстрі за № 484; визнано недійсними зміни та доповнення №1 до договору іпотеки № 167 від 03 листопада 2006 року, посвідчені державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю. А., зареєстровані в реєстрі за № 1-512; визнано недійсною додаткову угоду №2 до договору іпотеки № 167, від 03 листопада 2006 року, посвідчену державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А., зареєстровану в реєстрі за № 1-5007. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення ОСОБА_4 договору іпотеки в спірній квартирі проживала малолітня дитина, а тому передача квартири без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування, є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_5 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог заперечень на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ПАТ АБ «Укргазбанк», у яких останній просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 185/1350/16-ц з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що саме з вини відповідача та державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицької Ю. А. вчинено правочин без попереднього дозволу органу опіки та піклування, який суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та порушує охоронювані законом інтереси дитини, обмежує права та інтереси дитини на користування вищевказаною квартирою.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок апеляційного суду про недобросовісність поведінки позивача при укладенні спірного договору іпотеки є обґрунтованим та таким, що підтверджується матеріалами справи, а тому апеляційним судом ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 03 жовтня 2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ПП фірма «Комас» був укладений кредитний договір № 135.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 03 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ВАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір іпотеки № 167 без оформлення заставної, зі змінами та доповненнями № 1 та додатковою угодою № 2 до договору від 03 листопада 2006 року, відповідно до яких остання передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з актом про фактичне місце проживання, складеним головою ОСББ «Радянська, 81» від 29 вересня 2016 року за участю сусідів, малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з моменту народження і на час видачі акту дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1, з матір'ю ОСОБА_4

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

За змістом статті 32 ЦК України, статті 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_14 проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Апеляційний суд правильно виходив з того, що малолітня ОСОБА_5 не мала і не має права власності на вказану квартиру, а набула право користування нею як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_5 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1

Крім того, судом апеляційної інстанції також враховано, що дії позивача ОСОБА_4 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило