Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 357/9696/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/712/2019
Головуючий у суді першої інстанції О.Я. Ярмола
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
04 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 357/9696/16-ц

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Квартирно - експлуатаційний відділ м. Біла Церква

відповідач ОСОБА_6

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква

апеляційну скаргу ОСОБА_6

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Ярмоли О.Я. в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області о 15год. 43хв., повне рішення складено 02 липня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року Квартирно - експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за користування комунальними послугами, мотивованим тим, що на його балансі перебуває гуртожиток по АДРЕСА_1. На підставі ордеру №29 від 12.05.2000року у цей гуртожиток вселено ОСОБА_7 з сім'єю, дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_8 Після розірвання шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_6, остання продовжує проживати разом з дітьми у вказаному гуртожитку. Відповідач відмовилася укласти з позивачем договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових території. ОСОБА_6 разом з дітьми отримує комунальні послуги, але не оплачує їх, у зв'язку із чим виникла заборгованість за користування комунальними послугами, з урахуванням уточнень позовних вимог, за період з 01.04.2013року по 01.02.2018року, в тому числі нарахованих 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 58 851,86 грн, яку позивач, просив стягнути з відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2018 року позов Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за користування комунальними послугами задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква заборгованість за спожиті житлово - комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних за період з 06.09.2013 року по 01.02.2018 року на загальну суму 34 457,31 грн., з яких сума основної заборгованості складає 21 555,77 грн., інфляційне збільшення 11 248,71 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, Квартирно - експлуатаційний відділ м. Біла Церква подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування Відділ вказував на те, що суд першої інстанції неправомірно застосував позовну давність і відмовив у задоволені вимог про стягнення заборгованості, що виникла з 01.04.2013 року по 06.09.2013 року у сумі 2 555,77 грн., оскільки не врахував, що позивачем було перервано строк позовної давності шляхом пред'явлення 31.03.2016 року до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за житлово - комунальні послуги. Також судом помилково застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ, оскільки норми цього закону стосуються виключно індексації грошових доходів, а в даному випадку здійснено індексацію грошових зобов'язань. Крім того посилався на порушення судом норм процесуального права щодо розумності строку розгляду справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, необґрунтованістю розрахованого розміру суми позовних вимог, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому зазначала, що суд не застосував заявлені наслідки спливу позовної давності до основної вимоги та до додаткових вимог згідно приписів ч.4 ст.267 ЦК України. Вважає, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки неправомірно стягнув заборгованість вибірково за період з 06.09.2013 року по 07.09.2016 року, відкинувши останній період нарахування з 08.09.2016 року по 01.02.2018 року, не обґрунтувавши при цьому суму заборгованості у розмірі 34457,31 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зазначила, що суд всупереч вимогам ст.84 ЦПК України не витребував докази, які вона просила витребувати, та які б у своїй сукупності слугували підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того вказала, що суд залишив поза увагою факт неотримання ОСОБА_8 послуг, оскільки він фактично не проживав у гуртожитку у період з 01.09.2013 року по 01.07.2017 року, що вказує на безпідставність стягнення заборгованості за надані комунальні послуги з відповідача з розрахунку на 4 - х осіб протягом періоду з 01.09.2013 року по 01.07.2017 року. Суд не дослідив у повному обсязі наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують факт ненадання позивачем послуг саме 4-м особам, вказаним у розрахунку відповідача, не надав оцінку тому, що у розрахунку заборгованості містяться лише підсумкові зведені цифри без наявності в матеріалах справи належних доказів на яких ґрунтується достовірність заявленого розрахунку та за наявності яких є можливим звірити достовірність цього розрахунку заборгованості.

Також вказала, що суд безпідставно не застосував положення ст.34 ЦК України та не врахував, що її повнолітній син ОСОБА_8 за період з 01.07.2017 року по 01.02.2018 року також отримував комунальні послуги, а тому вона не повинна нести відповідальність за зобов'язаннями іншої особи.

Вважає, що обов'язок по сплаті заборгованості за спожиті житлово - комунальні послуги не може бути покладений на неї судом, оскільки вона не укладала з позивачем договір про надання таких послуг, договір укладений з її колишнім чоловіком, рішення щодо визначення місця проживання дітей після розлучення не ухвалювалося, а тому обов'язок по сплаті житлово - комунальних послуг повинен бути покладений на неї та батька дітей у рівних частках (по 50% на кожного).

Вважає, що висновки суду щодо відмови укласти з позивачем договір про надання комунальних послуг не відповідають дійсності та викликають сумніви у об'єктивності та неупередженості суду, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно ст.1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Частина 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає склад учасників, які задіяні в сфері надання комунальних послуг: учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Таким чином, даний Закон «відмежовує» договір від усіх інших підстав виникнення зобов'язання, згаданих у ст.11 ЦК України.

Беручи до уваги зазначене вище, можна зробити висновок про виключний характер договору як підстави виникнення зобов'язання у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено також, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Необхідно вказати на те, що до зазначених нормативно-правових актів (Правилах) додається Типовий договір про надання відповідних послуг, в якому визначені всі істотні умови, які мають бути втіленні у майбутньому - в укладанні договору між сторонами.

До того ж, згідно з п.32 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, доданого до відповідних Правил, договір може бути розірваний достроково у разі: переходу права власності (користування) на квартиру (будинок садибного типу) до іншої особи.

Відповідно до ст.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМ України від 08.10.1992 року № 572 (в редакції постанови КМ України від 24.01.2006 року № 45 зі змінами) власник та наймач (орендар) зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору.

Отже, правовий зв'язок між споживачем та виконавцем послуг виникає за умови укладення договору, саме таким чином особа стає споживачем, оскільки укладення договору виражає намір отримувати послуги в майбутньому, або підтверджує дійсний порядок речей - тобто фіксує стан дотримання прав та обов'язків сторін, закріплених в договорі.

Про особистісність договору (його персоніфікованість) свідчить наявність особового рахунку, що має відповідати вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що відносини між виконавцем послуг та споживачем цих послуг мають бути врегульовані відповідним договором, який укладається на основі типового договору про надання конкретних житлово-комунальних послуг.

Крім того, як зазначено, споживачем є особа, яка отримує житлово-комунальні послуги або має намір їх отримати.

Як вбачається з Положення про квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква до основних його завдань відноситься: ведення обліку казарменого-житлового фонду, комунальних споруд, земельних ділянок, що надані для розквартирування військових частин, організація технічної експлуатації, поточного ремонту казарменого житлового фонду, комунальних споруд і обладнання та контроль за їх виконанням.

Між сторонами договір про надання житлово - комунальних послуг не укладався, але відповідач с членами своєї родини отримує та споживає житлово-комунальні послуги .

З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.ст.19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року № 630 вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам наведених актів законодавства.

Наведена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Таким чином, отримавши вищевказаний типовий договір від КЕВ м. Біла Церква, відповідач відповідно до ст.646 ЦК України, повинна була у відповідь направити на адресу позивача свою заяву про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах, однак до суду не надано жодного належного та допустимого доказу про здійснення відповідачем таких дій.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15.

Відповідно до ч.1 ст.66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири. Боржникам нараховується квартирна плата щомісячно.

Таким чином, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг у повному обсязі.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі зміни вартості житлово-комунальних послуг виконавець/виробник не пізніше ніж за 30 днів повідомляє про це споживача з визначенням причин зміни вартості та наданням відповідних обґрунтувань з посиланням на погодження відповідних органів.

Згідно із ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджуй уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил).

Як вбачається із матеріалів справи, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, що дислокуються в межах її відповідальності. Одним з основних завдань КЕВ м. Біла Церква є організація забезпечення військових частин, установ та організацій, дислокованих у межах відповідальності КЕВ м. Біла Церква, казармено-житловим фондом, комунальними спорудами, обладнанням, земельними ділянками та майном квартирно-експлуатаційної служби.

Згідно повідомлення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №1904/1-13 від 06.06.2016 року на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква перебуває будинок АДРЕСА_1, який має статус гуртожитку.

12.05.2000 р лейтенанту ОСОБА_7 було видано ордер №29 на право заселення в кімнату АДРЕСА_1 із сім'єю із трьох осіб : ОСОБА_7 з дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1( т.1 а.с.8) .

У подальшому, у вказаному гуртожитку було зареєстровано ще двох дітей подружжя - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано. ОСОБА_7 проживає окремо.

Також суд встановив, що у кімнаті АДРЕСА_1 проживають відповідач з трьома дітьми та отримують житлово-комунальні послуги. З 1 квітня 2013 року мешканці кімнати АДРЕСА_1 жодної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги не здійснили.

Позивач направляв відповідачу у 2014 році проект договору №1755 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 28.08.2014 року.

Проте відповідач відмовилася від укладення даного договору. 21.05.2016 року на адресу відповідача направлено претензію №135/5 від 25.01.2016 року щодо необхідності оплати заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, яка з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних за період з 01.04.2013 року по 01.02.2018 року становить 58 851,86 грн., з яких сума основної заборгованості - 23 785,52 грн., інфляційне збільшення -31 611,98 грн., 3%річних -3 454,36 грн.

Отже, позивач є виконавцем робіт з надання житлово-комунальних послуг з утримання гуртожитку АДРЕСА_1. Відповідач проживає у гуртожитку як член сім'ї наймача і як споживач житлово-комунальних послуг , зобов'язана їх оплачувати. При цьому відповідачем не було надано у розпорядження суду жодного належного доказу з приводу невиконання позивачем своїх обов'язків та неналежного надання житлово-комунальних послуг.

Як вбачається із матеріалів справи, наданий позивачем розрахунок заборгованості, у тому числі у розгорнутому вигляді у розрізі наданих послуг з щомісячною розбивкою здійснено у відповідності до вимог закону.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку та не заявлено зустрічних вимог щодо неправомірного нарахування коштів за надані комунальні послуги та їх перерахунок.

Як було зазначено вище, положеннями ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання житлово-комунальних послуг вчасно та відповідної якості згідно з законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачено законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. З огляду на зазначене, суд вважає, що сам по собі факт відсутності договору не звільняє відповідача від виконання зобов'язань по оплаті житлово-комунальних послуг.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч.2 ст.625 ЦК України.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 20 червня 2012 року у справі 6-68цс12.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відповідач є споживачем послуг, які надає позивач, а тому зобов'язана сплачувати за надані послуги, її відмова від послуг можлива лише, у встановленому законом порядку.

За час проживання відповідача в гуртожитку, у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку по оплаті житлово - комунальних послуг утворилась заборгованість за період 01.04.2013 року по 01.02.2018 року.

Відсутність договору не є підставою для відмови в даному позові, оскільки судом встановлено, що відповідач, отримуючи житлово-комунальні послуги , які надавалися позивачем, зобов'язана була їх оплачувати у встановлені строки.

Відповідач не заперечувала, що отримує послуги, які надає позивач , проте бажає укласти договір про надання послуг, але з включенням інших умов і не в тій формі, що пропонує позивач.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за надані житлово - комунальні послуги лише до ОСОБА_6, однак зазначена обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні зазначеного позову, оскільки як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем, колишній чоловік відповідача ОСОБА_7 у період з 01.04.2013 року і по теперішній час не проживає у гуртожитку і відповідно не отримує житлово-комунальні послуги за вказаною адресою. У кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку проживають ОСОБА_6 з дітьми: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Не заслуговує на увагу і та обставина, що син відповідача ОСОБА_8 не проживав у гуртожитку у період з 01.09.2013 року по 01.07.2017 року та не вказує на безпідставність стягнення заборгованості за надані комунальні послуги з відповідача із розрахунку на 4 -х осіб протягом вказаного періоду, оскільки ОСОБА_6 не повідомила відповідача у визначеному законом порядку про тимчасове непроживання її сина ОСОБА_8 у гуртожитку, у зв'язку із навчанням в іншому місті, заяву про перерахунок вартості житлово-комунальних послуг не подавала.

Так, тимчасова відсутність мешканця гуртожитку за місцем свого проживання має бути належно зафіксована та може бути підставою для перерахунку заборгованості за умови відповідної заяви заінтересованої особи та наявності поданих позивачу доказів, однак зазначене не є підставою для відмови в позові.

Із відповідною заявою до позивача відповідач не зверталася. Відтак, позивач правомірно нараховував заборгованість за надані послуги з розрахунку на 4-х зареєстрованих у гуртожитку осіб.

Відповідно до ч.1 cт.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Безпідставним є посилання ОСОБА_6 на те, що заборгованість повинна бути стягнута судом не тільки з неї, а і з її повнолітнього сина ОСОБА_8, оскільки законодавець наділив позивача правом обирати коло осіб (відповідачів) при зверненні до суду із позовом про стягнення заборгованості за надані житлово - комунальні послуги, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права до ОСОБА_6 як до колишнього члена родини (колишньої дружини) наймача ОСОБА_7

У свою чергу, ОСОБА_6, сплативши заборгованість за житлово - комунальні послуги, не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом до ОСОБА_8, вважаючи своє право порушеним.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 з приводу того, що між сторонами відсутні договірні відносини і тому відповідач не є боржником перед позивачем в розумінні ЦК України є необґрунтованими, оскільки наявність відносин між сторонами, а отже, і виникнення цивільних прав та обов'язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг, а відповідач зобов'язана здійснювати оплату за їх споживання відповідно до надісланих позивачем рахунків.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч.4 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається, жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не було додано ОСОБА_6 і до апеляційної скарги та не здобуто таких доказів у ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Щодо застосування судом до даних правовідносин позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки.

Як передбачено ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подала до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки вважала, що заборгованість їй нарахована поза межами позовної давності.

Із системного аналізу положень статей 96, 118 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року №1618-IV) можна дійти висновку, що необхідною умовою звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є попереднє звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних у сумі 22 4169,94 грн.( т.1 а.с.70-72)

19.05.2016 року на підставі заяви Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква було видано Білоцерківським міськрайонним судом Київської області судовий наказ про стягнення з ОСОБА_6 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква заборгованість за користування житловою площею та комунальними послугами у сумі 22 4169,94 грн. та 689,00 грн. витрат на сплату судового збору. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року за заявою боржника було скасовано зазначений судовий наказ ( т.1 а.с.70-71, 73).

З огляду на те, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, звернувшись 31 березня 2016 року до суду із заявою про видачу судового наказу, вчинив дію, передбачену частиною другою статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності перервався.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові у справі № 6-214цс14 від 21.01.2015 року.

Однак, суд відмовляючи позивачу у задоволені позову про стягнення заборгованості з відповідача за надані житлово-комунальні послуги з 01 квітня 2013 року по 06 вересня 2013 року, на зазначені вимоги закону та висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року і обставини справи не звернув уваги, а тому дійшов помилкового висновку, про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині вимог позивача.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги за період з 01.04.2013 року по 01.02.2018 року.

Також обґрунтованими є доводи апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква щодо невірного застосування судом у даних правовідносинах положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.ст.66, 67, 68 Житлового кодексу Української РСР та п.п.38, 39 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 3 червня 1986 року, мешканці гуртожитку зобов'язані щомісячно у встановлені строки вносити плату за користування жилою площею та комунальними послугами.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов'язок споживача своєчасно оплачувати комунальні послуги і споживач не може бути звільнений від виплати виниклої у нього заборгованості.

Згідно зі статтею 614 ЦК України, особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання.

Закріплена в п.10 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за спожиті житлово - комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних у розмірі 58 851,86 грн. При цьому колегія суддів бере до уваги розрахунок наданий позивачем, оскільки він є повним та зрозумілим, здійсненим у відповідності до діючого законодавства та не спростований відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судового рішення вимогам закону та дійсним обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає , що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити, при цьому апеляційна скарга відповідача задовольняється частково, оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення по суті спору.

Відтак, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 1378,00 грн. та подачу апеляційної скарги у розмірі 1033,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного відділу м. Біла Церква від 25 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) на користь Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква (ідентифікаційний код 08167683, адреса: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярмаркова, 1) заборгованість за спожиті житлово - комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних у розмірі 58 851,86 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) на користь Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква (ідентифікаційний код 08167683, адреса: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярмаркова, 1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 411,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 04 січня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна