Справа № 473/5932/13-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/507/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану через його представника ОСОБА_3, ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, яку постановлено у відсутності, всіх осіб, які беруть участь у справі, 22 січня 2019 року, у приміщенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, під головуванням судді Ротар М.М., за скаргою ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження від 14 червня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження від 14 червня 2018 року.

В ній він зазначав, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року, з нього на користь ОСОБА_4 було стягнуто: 570 500 гривень заборгованості за договором позики; 69 601 гривень інфляційних витрат; 12 097 гривень 73 копійки 3% річних; 27 480 гривень процентів за користування чужими коштами та 3 441 гривень судових витрат.

Рішення набуло чинності і підлягає примусовому виконанню.

У зв'язку з цим, 16 квітня 2015 року Вознесенським міськрайонним судом було видано виконавчий лист, який представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5, за його заявою, повторно, 13 червня 2018 року було пред'явлено до виконання до Вознесенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області.

Постановою Головного державного виконавця Бутковського І.В. від 14 червня 2018 року заяву представника було задоволено, виконавче провадження відкрито.

ОСОБА_2 оскаржив цю постанову, вважаючи її неправомірною, оскільки представник стягувача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав виконавчий лист на виконання разом з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі недійсної угоди про надання правової допомоги. Крім того, державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження не обґрунтував підстави для відкриття виконавчого провадження, саме за територіальною підвідомчістю Вознесенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Миколаївській області.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Миколаївській області Бутковського І.В. від 14 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №473/5932/13-ц, а також зупинити стягнення на підставі вказаного виконавчого листа.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської областівід 22 січня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, та на те, що висновки суду ґрунтуються на фактах, які не були повно та всебічно досліджені, просила її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що відкриваючи виконавче провадження, державний виконавець діяв відповідно до законодавства, яким врегульовано питання виконання судових рішень, а тому він міг і зобов'язаний був відкрити виконавче провадження саме за місцем звернення з виконавчим листом.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх, та висновки міськрайонного суду - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, в силу статей 1 - 4, 11, 20, 24, 25, 31, 32, 68 Закону України "Про виконавче провадження" (надалі Закон) виконавче провадження є завершальною стадію судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб) і являє собою сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у названому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених згаданим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до нього, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень здійснюються за заявою стягувача або його представника, на підставі виконавчих документів, визначених Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами, державними виконавцями відповідних структурних підрозділів Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, обласних управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

При цьому, державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом; неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Для цього він надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання, у тому числі і щодо зміни підвідомчості виконавчих проваджень.

Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Оскаржене рішення у повній мірі відповідає виписаному.

Як вбачається з матеріалів справи, і, це встановлено судом 1 інстанції, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 було стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 570 500 гривень, суму інфляційних витрат - 69 601 гривень, 3% річних в сумі 12 097 гривень 73 копійки, проценти за користування чужими коштами в сумі 27 480 гривень та судові витрати в сумі 3 441 гривень.

16 квітня 2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області на виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який представником ОСОБА_4 було пред'явлено до виконання до Вознесенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (т.3 а.с.140).

Підставо такого звернення саме до Вознесенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Миколаївської області слугувало підтверджене належними та допустимими доказами знаходження майна боржника на території Вознесенського району Миколаївської області.

Постановою державного виконавця від 14 червня 2018 року було відкрито виконавче провадження (т.3 а.с.97).

Підставою для відкриття виконавчого провадження була заява від 13 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження, яка була подана до Вознесенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області представником стягувача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 До заяви про відкриття виконавчого провадження було додано ордер серії ОД №279301 та витяг з угоди №131 від 19 жовтня 2016 року про надання правової допомоги (т.3 а.с.138-139,141-142).

Відповідно до ст. 16 Закону (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) сторони можуть реалізувати свої права і обов'язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов'язаний вчинити певні дії особисто.

Повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов'язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження на підставі заяви представника стягувача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, діяв правомірно в межах своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 24 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що дії державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника, також узгоджуються з вимогами діючого законодавства, а тому є правомірними.

Відтак висновки суду щодо відмови у задоволенні скарги на дії державного виконавця ґрунтуються на нормах діючого законодавства та відповідають матеріалам справи.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність у представника стягувача необхідних повноважень для пред'явлення виконавчого листа до виконання, то вони не грунтується ні на законі, ні на доказах, що є у справі.

Дійсно, рішенням т.в.о. начальника Деснянського районного відділу у м. Чернігові Управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області Молочко З.В. від 17 листопада 2015 року № 13 ОСОБА_4 було примусово повернуто з України та заборонено в'їзд на територію України строком на 3 роки.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року визнано протиправною і скасовано це рішення (т.3 а.с. - 75-77).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року постанова Деснянського районного суду в частині можливості в'їзду до України залишено без змін (т.3 а.с. - 78-80).

Таким чином, ОСОБА_4 на день укладення договору мав можливість укласти правочин з ОСОБА_10 щодо надання правової допомоги як особисто, так і за допомогою представників (т.3 а.с. - 142), що він і вчинив.

Сторона ОСОБА_2 протилежного не довела, хоча за цивільно-процесуальним законодавством то було її обов'язком.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених в апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383, 387 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської областівід 22 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 02 квітня 2019 року