Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 398/875/17

провадження № 61-25754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Ладигіна Сергія Сергійовича на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року було задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24 120,00 доларів США боргу.

15 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу Приходько О. М., зареєстрований в реєстрі за № 508.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня

2015 року змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , стягнуто з відповідача 303 915,40 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року заочне рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 19 листопада 2014 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року залишено без змін.

03 червня 2016 року було видано виконавчий лист, однак державний виконавець не зміг виконати рішення за рахунок накладення стягнення на належну відповідачу частку у квартирі, яка була предметом спірного договору, оскільки внаслідок укладення спірного договору єдиним власником квартири стала ОСОБА_3

Фіктивність цього договору підтверджується тим, що відповідачі розірвали шлюб 13 серпня 2013 року, однак квартира не була об`єктом поділу між подружжям. Спірний договір укладений відповідачами після розірвання шлюбу без визначення вартості квартири, без ціни договору. Крім того,

15 квітня 2015 року ОСОБА_3 була знята з реєстрації у зазначеній вище квартирі, за новою адресою на дату укладення договору не зареєстрована, що на думку позивача вказує на поспіх при укладенні договору.

Відсутність у ОСОБА_2 наміру виконувати рішення суду про стягнення боргу підтверджується тим, що він з дати набрання рішенням суду законної сили - 07 травня 2015 року, двічі перетинав державний кордон у напрямку Київ-Анталія, що вказує на наявність у нього коштів для оплати таких поїздок.

Спірний договір був укладений з порушенням частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України та не був спрямований на настання реальних правових наслідків, а з іншою неправомірною метою, а саме ухилення

ОСОБА_2 від виконання рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.

ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 квітня 2015 року між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу Приходько О. М., зареєстрований в реєстрі за № 508, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника спільного майна подружжя від 15 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу Приходько О. М., зареєстрований в реєстрі за № 508.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний ним договір є фіктивний і був укладений без наміру створити юридичні наслідки. Суд також зазначив, що спірний договір безпосередньо не стосується прав та інтересів позивача та визнання його недійсним не може саме по собі відновити його права щодо стягнення боргу за договором позики, тому що фактично арешт на квартиру не було накладено, а отже і безпосереднє право позивача на задоволення його вимог за договором позики за рахунок належної відповідачу квартири не виникло.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходьком О. М., зареєстрований у реєстрі за № 508.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника ОСОБА_3 на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 15 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу

Приходьком О. М., зареєстрованим у реєстрі за № 508.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірний правочин є фіктивним,оскільки наявність боргових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та передача останнім належної частки квартири в особисту приватну власність ОСОБА_3 без поділу усього належного на праві спільної сумісної власності майна, вказують на те, що між сторонами спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення. Апеляційний суд застосував правову позиці, викладену у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі

№ 6-1873цс16

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:

09 листопада 2017 року представник ОСОБА_3 - Ладигін С. С. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийшов до висновку, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено фіктивний правочин з метою ухилення від виконання судового рішення. Суд не вказує докази, на підставі яких він прийшов до таких висновків.

Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірний договір відповідає вимогам закону та спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Спірний правочин не зачіпає права та інтереси ОСОБА_1 , він не є стороною спірного правочину, а тому він не має права ставити питання про визнання його недійсним.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 398/875/17 з Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 15 вересня 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 02 серпня 2013 року.

14 листопада 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

15 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О. М., зареєстрований в реєстрі за № 508.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовились про те, що зазначена квартира, яка була придбана подружжям за час шлюбу, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 та яка є спільною сумісною власністю подружжя, після укладення цього договору переходить в особисту приватну власність ОСОБА_3 Право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припиняється.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 24 120,00 доларів США боргу за договором позики.

Відповідач оскаржив це рішення в апеляційному порядку. Під час апеляційного розгляду справи 17 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про забезпечення доказів, у якій, зокрема, просив витребувати з КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» інформацію про наявність у власності ОСОБА_2 нерухомого мана. Зазначена інформація була необхідна ОСОБА_1 для підготовки і подання заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня

2015 року зазначене клопотання задоволено.

08 квітня 2015 року апеляційний суд задовольнив заяву позивача ОСОБА_1 про продовження строку розгляду справи апеляційним судом на 15 днів.

07 травня 2015 року апеляційний суд Кіровоградської області ухвалив рішення, яким змінив рішення суду першої інстанції і у зміненій частині постановив нове, яким частково задовольнив позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, стягнувши з останнього 303 915,40 грн.

Вказане рішення після перегляду справи в касаційному порядку ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року залишено без змін.

03 червня 2015 року Олександрійський міськрайонний суд видав виконавчий лист у зазначеній справі. 23 червня 2015 року відкрито відповідне виконавче провадження.

Рішення про арешт квартири, яка була предметом спірного договору, під час виконавчого провадження не приймалося.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 16 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні подання начальника відділу ДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції про визначення частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності у зв`язку з тим, що право спільної власності на квартиру, яка була придбана під час шлюбу, припинено відповідно до укладеного ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому частку квартири на користь своєї колишньої дружини - ОСОБА_3 був обізнаний про наявність рішення суду, яке набрало законної сили, яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 303 915,40 грн, правильно вважав, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Крім того, з`ясувавши, що при укладенні 15 квітня 2015 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки передачаОСОБА_2 належної частки квартири в особисту приватну власність ОСОБА_3 без розподілу усього належного на праві спільної сумісної власності майна, при наявності боргових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказують на те, що між сторонами спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , апеляційний суд обґрунтовано визнав недійсним оспорюваний правочини на підставі статті 234 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи

№ 369/11268/16-ц, не відступаючи від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження

№ 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від

09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2017 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Ладигіна Сергія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило