Провадження № 2/761/106/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарях Горюк В.А., Пірак М.В.,

розглянувши у відкритому суровому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, встановлення порядку користування приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним та переведення прав покупця,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,4 кв.м. (приміщення №6 на плані технічного паспорту квартири), а також вбудовану кладову площею 0,6 кв.м. (приміщення №7 на плані технічного паспорту квартири), виділити в користування відповідачу - ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,1 кв.м. (приміщення №5 на плані технічного паспорту квартири), у спільному користуванні залишити коридор площею 5,8 кв.м. (приміщення №1 на плані технічного паспорту квартири), туалет площею 1,2 кв.м. (приміщення №2 на плані технічного паспорту квартири), ванну кімнату площею 2,0 кв.м. (приміщення №3 на плані технічного паспорту квартири), кухню площею 7,8 кв.м. (приміщення №4 на плані технічного паспорту квартири), балкон площею 3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.); вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належною йому Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 перешкоджати ОСОБА_1 у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належною йому Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» укласти окремі договори для плати особистих рахунків з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з розрахунку фактично зайнятих ними житлових площ 17,1 кв.м. та 11,4 кв.м., що дорівнює: - ОСОБА_2 17,1 (17,1 + 11,4) = 60% та ОСОБА_1 11,4 (17,1 + 11,4) = 40% житлових площ квартири, а відтак і витрат відповідно; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи; стягнути з відповідача - ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 . Позов мотивовано наступним. 06 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав в дар Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Власником другої половини квартири являється відповідач - ОСОБА_2 . 30 січня позивач зареєструвався за вищевказаною адресою, проте відповідач перешкоджає йому у доступі до житла. Спірна квартира складається з 2-ох житлових кімнат площею 17,1 кв.м. і 11 кв.м., коридору площею 5,8 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., кухні площею 7,8 кв.м., кладової площею 0,6 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.). Квартира не підлягає поділу в натурі відповідно до своїй технічних характеристик, позивач не бажає отримувати матеріальну компенсацію своїй частки від відповідача, а тому просить визначити порядок користування квартирою; вселити його в приміщення та зобов`язати відповідача не чинити перешкод при користуванні власником своїм майном.

Не погоджуючись із позовними вимогами, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якій просить визнати договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. удаваним правочином, визнавши, що сторони уклали договір купівлі-продажу Ѕ частини вказаної квартири за 287 000 грн.; перевести на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини вказаної квартири від 26.12.2013 року за ціною 287 000 грн. та перерахувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 287 000 грн.; винести ухвалу про відстрочення судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Позовні вимоги мотивовані наступним. Спірна квартира АДРЕСА_1 була надана в приватну власність позивачеві за зустрічним позовом та його дружині, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помирає. ОСОБА_3 (донька) спадкує Ѕ частину квартири після смерті своєї матері. В лютому 2016 року ОСОБА_2 дізнався про існування договору дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала свою половину квартири ОСОБА_1 . Даний договір дарування, на думку ОСОБА_2 , є удаваним правочином, так як приховує договір купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідачі оформили договір дарування для спрощення оформлення переведення права власності на ОСОБА_1 , не витрачання часу на направлення ОСОБА_2 письмового повідомлення про продаж частки, приховання справжніх доходів; договір не був безоплатним; ОСОБА_1 не оглядав спірну квартиру; ОСОБА_1 не сплачував комунальні платежі, не укладав договори з різними підприємствами про обслуговування квартири; ОСОБА_3 не передавала ключів від квартири ОСОБА_1 , оскільки їх не мала; протягом більше ніж 2 років ОСОБА_1 не вселявся в спірну квартиру добровільно. Зважаючи на вищевикладене позивач за зустрічним позовом вважає, що він має право на переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини квартири за ціною 287 000 грн.

Представник ОСОБА_1 подав заперечення на позов, в яких зазначив, що відповідач не передав ОСОБА_3 жодних грошових коштів, що виключає відносини купівлі-продажу; Позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу, який би вказував на удаваність договору дарування; укладенням договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не порушили прав ОСОБА_2 ; твердження позивача за первісним позовом про те, що ОСОБА_1 не здійснював огляд квартири, не сплачував комунальні платежі, не укладав договори з підприємствами про обслуговування квартири, не вселявся в спірну квартиру не свідчать про удаваність договору дарування і позов в цій частині не підлягає задоволенню. Також ОСОБА_1 вказує на те, що вимога про переведення прав та обов`язків покупця на ОСОБА_2 є похідною від визнання факту удаваності договору дарування; зважаючи на не доведення удаваності правочину дарування частини квартири, похідна вимога також не підлягає задоволенню. Окрім цього, на думку ОСОБА_1 , позивачем за зустрічним позовом пропущено строки позовної давності для подання позову про переведення на нього прав та обов`язків покупця.

ОСОБА_3 , відповідач за зустрічним позовом, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на те, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно було укладено договір дарування частини квартири, а не договір купівлі-продажу; твердження позивача є домислами без доказів. ОСОБА_2 не надавав можливості ОСОБА_3 після смерті її матері користуватися спірною нерухомістю; відповідач не могла знайти покупців на половину квартири, а в цей час у ОСОБА_1 , який є другом сім`ї відповідача, було відсутнє житло, а тому відповідач 2 за зустрічним позовом вирішила подарувати свою частину спірної квартири відповідачеві 1 за зустрічним позовом. Також ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_1 не передавав їй жодних коштів в рахунок оплати частини квартири.

19.08.2017 року ОСОБА_3 через канцелярію суду подала ще додаткові пояснення по суті спору, в яких повторно зазначила про реальність договору дарування; вказувала на існування неприязних стосунків між нею та ОСОБА_2 , просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, задовольнити первісний позов і слухати справу у її відсутність.

Позивач за зустрічним позовом у своїй заяві від 29.03.2017 року просив визнати поважними причинами пропущення позовної давності щодо пред`явлення позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, перевід прав покупця з тих підстав, що спірний договір було укладено 26.12.2013 року, ОСОБА_2 не був присутнім при його укладенні, про його існування позивач за зустрічним позовом дізнався у лютому 2016 року; ОСОБА_2 є літньою людиною; у 2015 році він переніс інфаркт та інсульт; з 07.04.2016 року по 19.04.2016 року перебував на лікуванні у Олександрівській клінічній лікарні м. Києва; за станом здоров`я йому часто доводиться проходити лікування амбулаторно та стаціонарно.

18.11.2016 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи судовим експертом Українського центру судових експертиз складено висновок №1-18/11, згідно якого дійсна (ринкова) вартість Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 становить (із округленням до цілих) 430 537,00 гривень.

Ухвалою від 11 серпня 2017 року суд відмовив позивачеві за зустрічним позовом у задоволенні клопотання про призначення ще однієї судової будівельно-технічної експертизи щодо з`ясування питань про технічну можливість визначення порядку користування спірним об`єктом нерухомості з огляду на те, що доводи ініціатора клопотання на даному етапі розгляду не є переконливими щодо необхідності застосування знань у певній галузі для вирішення спору по суті.

13.02.2018 р. з огляду на набуття чинності змін до ЦПК України в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, в подальшому 31.05.2018 р. прийнято ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» надав відзив на позов де зазначив, що заперечує щодо задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог до підприємства. Відповідач є балансоутримувачем будинку, де розташована спірна квартира і не має законодавчо визначених повноважень щодо усунення перешкод в користуванні власністю, вселення до квартир, які є приватною власністю., встановлення порядку користування та розподілу особового рахунку.

У відповідь на відзив представника ОСОБА_1 вказав, що до КП висунута лише одна вимог - розподіл особистих рахунків, оскільки позивач бажає самостійно сплачувати комунальні послуги за належне йому майно. До компетенції підприємства входить саме стягнення плати за надані послуги, а отже є можливість фактично розділити особові рахунки в разі визначення судом прядку користування квартирою.

Також представником позивача за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву. Вказано про безпідставність заявлених вимог, відсутності доказів, які б свідчили про удаваність угоди дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

31.05.2018 р. задоволено клопотання представника ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

02.11.2018 р. провадження у справі поновлено, у зв`язку із ухваленням 16.08.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва рішення у справі № 761/2645417 до розгляду якої було зупинено провадження.

Представник позивача ОСОБА_7. просив розглянути справу за його відсутністю та відсутності позивача за первісним позовом. Задовольнити заявлені ОСОБА_1 вимоги повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, що відповідно до приписів ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, в той час як в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено. З огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 1988 року квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 02 березня 2005 року Відділом реєстрації смертей у м. Києві, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 66 років.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2007 року у справі №785/07 за ОСОБА_3 визнано право власності на половину квартири АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування Ѕ частин квартири, посвідченого 26 грудня 2013 року Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за №13128, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 належну їй Ѕ частину квартири під номером АДРЕСА_1 .

Вказане право власності зареєстровано за позивачем за первісним позовом 26.12.2013 року, що підтверджується витягом №15492725 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Інша половина квартири належить,на день розгляду справи, ОСОБА_2

Спірна квартира, як свідчить технічний паспорт, має загальну площу 45,90 кв.м. і складається з 2-ох житлових кімнат площею 17,1 кв.м. та 11,4 кв.м. відповідно, коридору площею 5,8 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., кухні площею 7,8 кв.м., кладової площею 0,6 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.).

Зазначені факти не заперечуються сторонами у справі.

Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зазначає, що протягом тривалого часу він не має доступу до квартири через поведінку відповідача ОСОБА_5 , останній відмовляється надавати ключі від помешкання та перешкоджає позивачеві у доступі до житла.

З іншого боку ОСОБА_6 вказує на те, що угоду дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено про людське око і насправді було укладено договір купівлі - продажу. Оскільки ОСОБА_1 тривалий час не заявляв права на квартиру і у зв`язку із порушенням переваженого права ОСОБА_2 на купівлю Ѕ частини квартири, на нього мають бути переведені права покупця.

Приймаючи рішення по суті справи суд має наголосити серед іншого на наступному

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України є Доказами, в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані, відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПУК України, встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В розумінні вищенаведених норм матеріального права ля укладання правочину потрібно вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін (як обох разом, так і окремої сторони), які спрямовані на настання певних наслідків, а основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом - є дійсна спрямованість волі сторін (як обох разом, так і окремої сторони) при укладенні відповідного договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

У відповідності до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Сторони правочину у своїх письмових поясненнях підтверджують своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі; зазначають, що дії сторін договору були спрямовані на реальне настання правових наслідків саме договору дарування.

Відповідачі за зустрічним позовом навели докази стосовно того, чому ОСОБА_3 передала в дар половину квартири саме ОСОБА_1 , який не являється її родичем.

У своїх письмових пояснення ОСОБА_3 вказала, що перебуває в дуже неприязних стосунках із ОСОБА_2 , вона не могла знайти покупців на пів квартири і саме не могла користуватися таким майном через проживання в квартирі ОСОБА_2 та чинення ним перешкод у доступі до такого майна. Вказані обставини призвели до того, що відповідач 2 за зустрічним позовом вирішила подарувати спірне майно своєму другу, відповідачеві 1, у якого не було власного житла та не було коштів на придбання такого майна.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, відповідно до положень ст. 655 ЦК України.

На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, як це визначено ЦК України.

Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, за приписами ст. 717 ЦК України.

В свою чергу, на позивача, як на особу, яка позовну заяву і обґрунтовує її, покладається обов`язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Разом з тим, матеріали справи не містять будь - яких доказів про те, що між відповідачами за зустрічним позовом було укладено договір купівлі - продажу, таких доказів не було отримано і під час розгляду справи по суті.

Матеріали справи не свідчать про те, що правочин та сторони приховали будь-який інший правочин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

При цьому, удаваний правочин (на відміну від реального) завжди нікчемний сам по собі, жодних юридичних наслідків не породжує і не потребує визнання його удаваним судом. Суд може лише при розгляді справи встановити факт удаваності, якщо для цього є правові підстави та достатня доказова база та вирішити спір, виходячи із реального правочину.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач за зустрічним позовом не надав доказів удаваності договору дарування, а також обрав не передбачений чинним законодавством спосіб захисту своїх прав, у цій частині зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Також не може бут задоволена і вимога ОСОБА_2 щодо переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини квартири від 26.12.2013 року за ціною 287 000 грн. та перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 , оскільки як було встановлено в ході розгляду справи, правовідносини, які виникли між сторонами - виникли у зв`язку із укладанням угоди дарування та регулюються відповідними нормами ЦК України.

З іншого боку, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ще з січня 2014 року, проте не проживає в ній.

Також, як свідчать матеріали справи, позивач за первісним позовом звертався до правоохоронних органів з приводу перешкоджання йому в здійсненні володіння та користування частиною квартири АДРЕСА_1 .

Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві у своєму висновку від 18.02.2014 року підтвердило факт звернення ОСОБА_1 , вказало на ту обставину, що дверей квартири їм ніхто неодноразово не відкривав, у зв`язку з чим не було змоги опитати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рекомендовано звертатися до суду, так як в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 не було надано доказів на спростування доводів співвласника щодо відсутності у останнього доступу до квартири.

Також не було отримано доказів, які свідчать про відсутність перешкод для позивача за первісним позовом з боку ОСОБА_2 у користуванні власністю.

ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві підтвердив, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає і навіть не має ключів від неї.

За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

При цьому, за положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позовна вимога про вселення і про усунення перешкод в користуванні приміщенням є способом захисту правомочності користування майном законного власника.

Враховуючи викладене вище, зважаючи на ту обставину, що відповідач за первісним позовом не спростував тверджень позивача і дії відповідача за первісним позовом створюють позивачу, як співвласнику, перешкоди у володінні і користуванні майном, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову в частині вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належною йому Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про заборону ОСОБА_2 перешкоджати ОСОБА_1 у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належною йому Ѕ часткою квартири, суд вважає її спрямованою на захист права, що може бути порушене в майбутньому, а тому передчасною, і відмовляє в задоволенні первісного позову в цій частині.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майно, що є їх спільної частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як слідує з роз`яснень, даних в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Як вбачається з матеріалів справи, між співвласниками квартири не досягнуто добровільної згоди щодо порядку користування квартирою.

Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Встановлено, що частки сторін у праві власності на квартиру є рівними і становлять по 1/2 від цілого. А отже, на кожного з них припадає по 14,25 кв. метри житлової площі із розрахунку загальної житлової площі - 28,5 кв.м.

Позивач просить виділити йому в користування в квартирі меншу житлову кімнату площею 11,4 кв.м. та прилеглу до неї вбудовану кладову площею 0,6 кв.м., таким чином залишивши в користуванні відповідача більшу житлову кімнату площею 17,1 кв.м., що навіть перевищує належну відповідачеві ідеальну частку і, відповідно, не порушує права іншого співвласника.

Враховуючи, що кімната, запропонована позивачем для визначення йому у користування, за своєю площею не перевищує його ідеальної частки у праві спільної власності, суд вважає можливим задовольнити дану позовну вимогу. Беручи до уваги, що кладова площею 0,6 м є суміжною лише з кімнатою, яка виділяється у користування позивачу і площа, надана позивачу у користування є меншою за належну йому ідеальну частку та є меншою за частку, передану в користування відповідачеві, суд вважає доцільним визначити її у користування позивачу.

У спільному користуванні обох сторін у такому випадку залишаються коридор (5,8 кв.м), туалет (1,2 кв.м.), ванна кімната (2,0 кв.м), кухня (7,8 кв.м.), балкон (3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.).

Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог в частин зобов`язання укласти із співвласниками квартири окремі договори на сплату комунальних послуг, у зв`язку із недоведеністю тією обставини, що таки дії необхідні у урахуванням вирішення питання щодо встановлення порядку користування квартирою.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, позивачем, його представником не виконано приписи ст. 137 ЦПК України, не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що не дає суду підстав для стягнення вказаної у позові суми..

Розподіляючи судові витрати, суд керується приписам ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.2 -5,11-13,133-141,196,200,258,259,263,268,352,354 ЦПК України,ст. ст. 203,235, 316-319, 391,655,717 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, встановлення порядку користування приміщенням задовольнити частково.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,4 кв.м. (приміщення №6 на плані технічного паспорту квартири), а також вбудовану кладову площею 0,6 кв.м. (приміщення №7 на плані технічного паспорту квартири);

виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,1 кв.м. (приміщення №5 на плані технічного паспорту квартири);

залишити у спільному користуванні співвласників квартири коридор площею 5,8 кв.м. (приміщення №1 на плані технічного паспорту квартири), туалет площею 1,2 кв.м. (приміщення №2 на плані технічного паспорту квартири), ванну кімнату площею 2,0 кв.м. (приміщення №3 на плані технічного паспорту квартири), кухню площею 7,8 кв.м. (приміщення №4 на плані технічного паспорту квартири), балкон площею 0,9 кв.м.;

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належною йому Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 948 грн. 80 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним та переведення прав покупця відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17.10.2019 року.

Суддя