Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 216/3923/16-ц

провадження № 61-41355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпропетровська обласна організація Українського товариства мисливців і рибалок,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року в складі судді Онопченка Ю. В.та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року в складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок (далі - Дніпропетровська обласна організація УТМР), з урахуванням уточнення позовних вимогпросив визнати незаконним та скасувати наказ від 15 липня 2016 року № 17-к про його звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, поновити на роботі на посаді єгеря та за сумісництвом на посаді водія Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації УТМР (далі також - міжрайонна організація), стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 34 390,35 грн та 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 січня 2013 року він працював на посаді єгеря Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації УТМР, а також посаді водія за сумісництвом. 16 липня 2016 року після його недопущення до роботи дізнався про своє звільнення з 15 липня 2016 року відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У заяві про уточнення позовних вимог стверджував, що 06 липня 2016 року під тиском головиміжрайонної організації ОСОБА_2 він написав заяву про звільнення за власним бажанням, яку мав право протягом двох тижнів (до 20 липня 2016 року) відкликати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 рокуу позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в разі звільнення з роботи за власним бажанням сторони протягом двох тижнів мають право визначити будь-який строк для розірвання трудового договору. Позивач у заяві про звільнення не просив працедавця звільнити його у певний строк, а обставина написання цієї заяви під тиском голови міжрайонної організації ОСОБА_2 не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду; заява ОСОБА_1 про звільнення була скерована голові Дніпропетровської обласної організації УТМР, який уповноважений приймати рішення про звільнення працівників міжрайонної організації.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звільнення позивача до закінчення двотижневого строку обумовлене неможливістю продовження ним роботи у зв`язку з конфліктною ситуацією з керівником міжрайонної організації, за викладених обставин відповідач не примушував ОСОБА_1 відпрацьовувати два тижні. Заява про звільнення позивача містить необхідні резолюції виконуючого обов`язки Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації УТМР, голови міжрайонної організації та працівника відділу кадрів, тому голова Дніпропетровської обласної організації УТМР мав законні підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаних ним посад.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року і задовольнити позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року касаційну скаргу залишено без руху.

ОСОБА_1 усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження.

У жовтні 2018 року справу передано до Верхового Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегію в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статтю 38 КЗпП України; у заяві про звільнення за власним бажанням він не просив розірвати трудовий договір протягом десяти днів чи будь-якого іншого строку та не мав можливості відкликати цю заяву протягом двох тижнів.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 08 січня 2013 року працював на посаді єгеря та за сумісництвом водія на 0,5 ставки у Криворізькій міжрайонній організації Дніпропетровської обласної організації УТМР.

06 липня 2016 року ОСОБА_1 подав голові Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації УТМР заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

Наказом Дніпропетровської обласної організації УТМР від 15 липня 2016 року № 17-К «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 із займаних посад з 16 липня 2016 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Установлений законом строк попередження про звільнення з роботи за власним бажанням має юридичне значення для сторін трудового договору.

Протягом цього строку працедавець має час знайти іншого працівника на його заміну. Водночас працівник до закінчення цього строку має упевнитися у своєму бажанні звільнитися з роботи, чи забрати подану ним заяву.

В останньому випадку заява працівника втрачає свою юридичну силу і працівника не може бути звільнено відповідно до статті 38 КЗпП України.

У разі, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України).

Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається.

Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення.

Тобто працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням.

Установивши, що у заяві ОСОБА_1 відсутнє прохання про звільнення його до закінчення стоку попередження, суди дійшли помилкового висновку, що розірвання працедавцем (уповноваженим ним органом) трудового договору до спливу двотижневого строку є законним.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки Дніпропетровська обласна організація УТМР не мала права звільняти ОСОБА_1 з роботи до закінчення строку попередження, тому наказ від 15 липня 2016 року № 17-к про звільнення його з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України є незаконним.

У такому разі ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді єгеря та за сумісництвом водія Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації УТМР з виплатою компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

В абзаці третьому пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 розділу ІV Порядку).

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 розділу ІV Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

ОСОБА_1 обраховував середній заробіток за час вимушеного прогулу за останні шість місяців роботи шляхом множення середньомісячної заробітної плати на кількість місяців, що не відповідає Порядку.

Згідно з довідкою Дніпропетровської обласної організації УТМР заробітна плата ОСОБА_1 у червні 2016 року за 20 робочих днів становила 2 245,00 грн, у липні 2016 року за 21 робочий день - 2 175,33 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 107,81 грн (4 420,33 грн/41 робочий день).

З урахуванням цих обставин Верховний Суд виходить з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути обчислений за період з 16 липня 2016 року до 28 серпня 2019 року.

Таким чином середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить 83 876,18 грн = 778 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 107,81 (середньоденний заробіток за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню, гривень).

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу проведено без утримання прибуткового податку та зборів.

Через незаконне звільнення позивач безумовно зазнав моральних страждань, тому на підставі статті 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди здійснюється в обраний працівником спосіб - одноразова грошова виплата у сумі 2 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову, визнати незаконним наказ від 15 липня 2016 року № 17-к про звільнення позивача, поновити ОСОБА_1 на посаді єгеря та за сумісництвом на посаді водія Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації УТМР, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 83 876,18 грн та 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на задоволення касаційної скарги, сплачений позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанцій судовий збір у сумі 1 102,40 грн підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, ОСОБА_1 не сплачував судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій, тому з Дніпропетровської обласної організації УТМР до Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 378,00 грн (551,20 + 826,80).

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним наказ Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок від 15 липня 2016 року 17-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді єгеря та за сумісництвом водія Криворізької міжрайонної організації Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок з 16 липня 2016 року.

Стягнути з Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2016 року до 28 серпня 2019 року у розмірі 83 876,18 грн, сума виплати зазначена без урахування прибуткового податку та зборів.

Стягнути з Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок на користь ОСОБА_1 1 102,40 грн витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Дніпропетровської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок до Державного бюджету України 1 378,00 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Сімоненко

Судді:А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров