КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4663/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/35306/17

28 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Макаренко І.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

30 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем ОСОБА_4 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2005 року. Від шлюбу у них є двоє синів - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. В даний час в Шевченківському районному суді м.Києва розглядається цивільна справа за її позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Вказувала на те, що з грудня 2012 року вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Будучи вагітною сином ОСОБА_7, вона була вимушена переїхати жити до своєї мами за адресою: АДРЕСА_1, так як відповідач залишив сім"ю, місце його перебування їй було невідоме . З цього часу відповідач жодного разу з ними не спілкувався, на контакт з дітьми не виходив та навіть не бачив молодшого сина ОСОБА_7 після його народження. Фактично вона самостійно утримує дітей, забезпечує їх нормальний розвиток та психологічний стан.

Також зазначала, що її звернення в Службу у справах дітей щодо впливу на відповідача та проведення профілактичної бесіди з ним, жодних результатів не дали, оскільки відповідач не з'являвся на такі зустрічі та на контакт з працівниками служби у справах дітей не йшов у зв'язку з його перебуванням на лікуванні в психіатричній лікарні ім. Павлова. Крім того, наприкінці 2016 року, вона звернулася до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві з заявою, щодо встановлення місця знаходження відповідача ОСОБА_4, оскільки її спроби його самостійно розшукати та вийти з ним на контакт, позитивних результатів не дали. Відповідно до висновку відділу поліції № 3 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 28 листопада 2016 року була проведена відповідна перевірка, в ході якої стало відомо зі слів матері відповідача, що ОСОБА_4 знаходиться на території Російської Федерації на лікуванні в психіатричній лікарні.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 з дітьми не спілкується, матеріально їх не забезпечує та не цікавиться їхнім життям, позивачка просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо його малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції неповно з'ясовував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначала що, відмовляючи у задоволенні позову, суд не врахував, що відповідач майже 6 років свідомо ухилявся від здійснення ним батьківських обов'язків, не телефонував, не приїздив до дітей та матеріально їх не забезпечував, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за аліментами за період з 02.04.2013 року по 31.12.2018 року, що становить 69 000 грн. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження того, що у відповідача з 22 грудня 2012 року (дня народження молодшого сина ОСОБА_7) та до 21.03.2018 року (встановлення відповідачу інвалідності) не було можливості бачитися з дітьми та приймати участь у їх вихованні.

Вказувала на те, що суд урахував, проте не надав належної правової оцінки розпискам, які наявні в матеріалах справи. Так, в жодній розписці про отримання позивачем коштів від матері відповідача не зазначено, що аліменти на утримання дітей платяться від імені батька, чи що аліменти вплачуються на виконання рішення про стягнення аліментів, а тому, суд першої інстанції помилково зазначив, що відповідач сплачує аліменти на утримання дітей.

Посилалася на те, що висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача є необґрунтованим, та таким, що суперечить інтересам дітей, оскільки зроблений без належної оцінки доказів та врахування інтересів дітей.

25 березня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від Служби у справах дітей та сім"ї Солом"янської районної у м.Києві державної адміністрації, в якому служба просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, представник Служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, відповідач причину своєї неявки суду не повідомив, а Служба у справах дітей та сім"ї Солом"янської районної у м. Києві державної адміністрації подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, розглядати справу у відсутності її представника. З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача та представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №3040, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1.

Від шлюбу мають двох синів - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_2, серії НОМЕР_3.

З грудня 2012 року позивач та відповідач фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-16762 від 25.10.2018 року, з урахуванням рішення комісії з питань захисту права дитини при Солом'янській районній в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи та перебуває на стаціонарному лікуванні на території Російської Федерації, що підтверджується медичними довідками.

Позивач ОСОБА_3 просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно їх синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, посилаючись на те, що відповідач не спілкується з дітьми, не бере участі у їх вихованні, матеріально дітей не забезпечує, що свідчить про його ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідач не вчиняє жодних дій для врегулювання питань щодо утримання та виховання дітей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що

в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, позивачем не надано доказів саме винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідачем відносно його малолітніх дітей, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому правові підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на досліджених судом доказах, вимогах матеріального та процесуального закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що від шлюбу сторони мають двох синів - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_2, серії НОМЕР_3.

З грудня 212 року позивач та відповідач фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Як пояснила позивачка в судовому засіданні апеляційного суду, шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09.11.2017 року.

Відповідач ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи та перебуває на стаціонарному лікуванні на території Російської Федерації, недієздатним не визнаний, спілкуватися з дітьми може.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом"янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-16762 від 25.10.2018 року, з урахуванням рішення комісії з питань захисту права дитини при Солом"янській районній в місті Києві державній адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно копій розписок та копій квитанцій, що наявні в матеріалах справи, мати відповідача передавала позивачці кошти на утримання дітей ( а.с.116-128).

З копій листків непрацездатності, довідок медичних установ та пояснень представника відповідача вбачається, що в 2010 році у відповідача стався інсульт і він перебував на довготривалому лікуванні. В 2012 році відповідач знаходився в комі 5 діб, а з 2016 році перебуває на лікуванні у Обласній лікарні № 4 в пгт. Ульяновка, Тосненського району, Ленінградської області Російської Федерації, знаходиться на обліку у лікаря психіатра. 21.03.2018 року йому присвоєно другу групу інвалідності загального захворювання, дієздатності не позбавлений, з дітьми спілкуватись може.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивачка не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов'язків.

Згідно вимог ч.3 ст. 15 СК України, якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов"язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, враховуючи, що відповідач в результаті тяжкої хвороби не може виконувати належним чином батькового обов'язку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дітей факт наявності у відповідача ОСОБА_4 заборгованості за аліментами, оскільки лише наявність заборгованості не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав. Крім того, як зазначає сама позивачка, рішення про стягнення з відповідача аліментів було ухвалено у 2013 році, а виконавчий лист звернуто нею до виконання у 2019 році, у зв'язку із чим заборгованість відповідача по сплаті аліментів, фактично утворилась не з його вини.

Та обставина, що відповідач протягом тривалого часу не телефонував та не приїздив до дітей, в даному конкретному випадку, не свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки він не мав можливості виконувати свої обов'язки щодо виховання та утримання дітей у зв"язку з хворобою та перебуванням на лікуванні на території Російської Федерації, а тому, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 15 СК України, відповідач ОСОБА_4 не може вважатися таким, що ухиляється він виконання батьківських обов'язків.

З огляду на вищезазначене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач майже 6 років свідомо ухилявся від виконання батьківських обов'язків, не телефонував, не приїздив до дітей та матеріально їх не забезпечував, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за аліментами за період з 02.04.2013 року по 31.12.2018 року, що становить 69 000 грн., колегія суддів відхиляє, так як вони не грунтуються на досліджених судом доказах та вимогах матеріального права і не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що в жодній розписці про отримання позивачкою коштів від матері відповідача не зазначено, що аліменти на утримання дітей платяться від імені батька, чи аліменти виплачуються на виконання рішення суду про стягнення аліментів, правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов"язків не спростовують та свідчать про отримання позивачкою аліментів на утримання дітей від матері відповідача ОСОБА_8, так як сам відповідач в цей період перебував на лікуванні. ОСОБА_8 не має перед позивачкою законодавчого обов"язку по сплатів аліментів на утримання своїх онуків.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача є необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, зазначений висновок не містить даних, що спілкування дітей з батьком буде негативно вливати на психоемоційний стан дітей та буде суперечити їх інтересам.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об"єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та прийшов до обгрунтованого висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідачем від виконання свої батьківських обов'язків, а тому відсутні правові підстави для позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.

Головуючий: Судді: