РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/2284/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/333/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька О.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року, ухваленого в складі судді Таргоній М.В. у справі № 570/2284/16-ц,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 1979 року виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_5, 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, інша 1/2 частина - виділена ОСОБА_6 та ОСОБА_4

14 квітня 1993 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 подарували зазначену належну їм 1/2 частину вказаного житлового будинку ОСОБА_2

20 вересня 1994 року ОСОБА_2 подарувала зазначену 1/2 частину будинку за указаною адресою ОСОБА_3 20 вересня 1994 року Рівненському обласним бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності ОСОБА_3 на указану частину зазначеного житлового будинку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 1996 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування від 14 квітня 1993 року, яке набрало законної сили 12 березня 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_7 - внук спадкодавця та син ОСОБА_1, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 згідно його заповіту від 25 вересня 1986 року.

Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині не було.

Дружина спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, до смерті спадкодавця ОСОБА_6

Вважала, що оскільки її покійний син ОСОБА_7 прийняв спадщину за заповітом на все спадкове майно померлого ОСОБА_6, то до складу спадщини увійшла й спірна частина зазначеного житлового будинку, а вона, як спадкоємець, яка прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_7, до якої увійшла зазначена спірна частина житлового будинку, має право на пред'явлення такого позову як заінтересована особа щодо спірного спадкового майна, та не пропустила позовну давність, оскільки про порушене право вона дізналась у 2014 році, під час оформлення спадщини, після смерті сина ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. До складу спадщини, яку вона прийняла смерті її сина - ОСОБА_7, відноситься також і увесь склад спадщини, прийнятий останнім після смерті його діда - ОСОБА_6

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування, укладений 20 вересня 1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, недійсним.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року у складі судді Таргоній М. В. позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 20 вересня 1994 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 1/2 частин житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 прийняв спадщину у 1996 році, після смерті діда ОСОБА_6, а ОСОБА_1 прийняла спадщину у 2014 році після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3,тому з урахуванням пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про практику у справах про визнання угод недійсними» визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором, оскільки оформлення спірного договору відбулося на підставі іншого недійсного договору, тобто угода не відповідає вимогам закону, укладена без наміру створити юридичні наслідки є недійсною, отже позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 20 вересня 1994 року на підставі статей 48, 58 ЦК УРСР підлягають задоволенню. Також зазначив, що про укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 стало відомо у 2016 році при отриманні копії інвентаризаційної справи, тому саме з цього часу слід обраховувати позовну давність, а, отже, строк звернення до суду з вимогою про захист порушеного права нею не пропущено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_6 за життя з позовом до суду про визнання спірного договору дарування не звертався, а ОСОБА_7, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та встановивши обсяг спадкового майна, з позовом до суду про визнання спірного договору недійсним не звертався, тому вважав, що відповідно до статті 1218 ЦК України 2004 року ОСОБА_1 права звернення до суду із позовом про визнання недійсним спірного договору дарування не набула, отже її позовні вимоги є безпідставними.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду від 20 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з'ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Скаржник вказує, що на момент винесення Рівненським районним судом рішення про визнання договору недійсним, власником була ОСОБА_3, а ОСОБА_2 не являлась власником, тому позов повинен був пред'являтись до ОСОБА_3, яка на даний час є власником 1/2 спірного будинку.

Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що вона є спадкоємцем після смерті її сина - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, та, що інших спадкоємців немає, не відповідає дійсності, оскільки спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_10

Посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано клопотання про застосування строків позовної давності.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, повістка повернулася до апеляційного суду із відміткою "за закінченням терміну зберігання". ОСОБА_2 апеляційному суду пояснила, що її донька ОСОБА_3 за вказаною у справі адресою не проживає, нова адреса проживання їй не відома. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у її відсутності, оскільки судом вжито усіх можливих заходів щодо належного повідомлення останньої та про час, дату та місце розгляду справи, за адресою наявною в матеріалах справи. Іншу адресу відповідач ОСОБА_3 суду не повідомила.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 1979 року виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 інша 1/2 частина - виділена ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Визначено приміщення будинку, та надвірних будівель, що входять до кожної із виділених частин (а.с. 6, 8).

За договором дарування від 14 квітня 1993 року, посвідченого у Клеванській селищній раді Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 подарували зазначену належну їм 1/2 частину будинку, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно договору дарування від 20 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 подарувала зазначену 1/2 частину спірного будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 На підставі вказаного договору в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказану частину будинку (а.с. 10-11).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 1996 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, та визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від 14 квітня 1993 року (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с. 14).

Згідно заповіту ОСОБА_6 від 25 вересня 1986 року, посвідченого у Клеванській селищній раді народних депутатів Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_6 усе належне йому майно і на що за законом матиме право заповів ОСОБА_7 (а.с. 15).

Дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше ОСОБА_6 (а.с. 17).

Відповідно до довідки Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 12 лютого 2016 року № 624 ОСОБА_7 постійно проживав разом зі своїм дідом ОСОБА_11 до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 (а.с. 16).

У повідомленні Рівненської районної державної нотаріальної контори № 3291/02-14 від 23 грудня 2016 року, зазначено, що згідно даних Спадкового реєстру, було заведено спадкову справа після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно матеріалів спадкової справи, ОСОБА_7 подав в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

Згідно даних Спадкового реєстру було заведено спадкову справа після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 Відомості про прийняття спадщини іншими спадкоємцями - відсутні.

До складу спадщини, яку прийняла ОСОБА_1 В після смерті її сина - ОСОБА_7, відноситься також і увесь склад спадщини, прийнятий останнім після смерті його діда - ОСОБА_6

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", - визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 58 ЦК УРСР встановлено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно положень ч. 2 ст. 12 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про власність", діючого на час укладення оспорюваного договору дарування від 20.09.1994 року, - громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно.

Недійсність договору дарування від 14.04.1993 року згідно якого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 1/2 частину будинку в АДРЕСА_1, встановлено рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28.02.1996 року. Судом встановлено, що договір підписано ОСОБА_11 та ОСОБА_4 внаслідок обману, право власності на вказану частину будинку набуто ОСОБА_2 неправомірно.

Встановлення таких обставин зумовлює незаконність дій ОСОБА_2 щодо подальшого відчуження такого майна та укладання договору дарування від 20.09.1994 року.

Оскільки, оформлення оспорюваного договору дарування від 20.09.1994 року відбулося на підставі та із покликанням на інший недійсний договір, тобто угода, укладена без наміру створити юридичні наслідки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання його недійсним в порядку ст. 48, 58 ЦК УРСР.

Також, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, стосовно відмови в задоволені заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, з підстав зазначених місцевим судом в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично скаржник наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому доводи скаржника слід відхилити.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, ст. 48, 58 ЦК УРСР апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 березня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.