Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 333/4789/16

провадження № 61-30062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно договору дарування від 13 листопада 2004 року йому на праві власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. 05 серпня 2006 року у його будинку була зареєстрована ОСОБА_5, яка не належить до членів його сім'ї та з часу реєстрації по час його звернення до суду мешкає у цьому будинку. У зв'язку з реєстрацією відповідача у вказаному будинку він не має можливості продати належний йому будинок.

Враховуючи викладене, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2017 року у складі судді Ярошенко А. Г. позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реєстрація відповідача у належному позивачу житлі перешкоджає йому як власнику реалізувати свої права щодо розпорядження належним йому майном. Відповідач втратила право користування майном позивача у зв'язку з тим, що сторони з травня 2016 року не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства, не перебувають у зареєстрованому шлюбі, а будь-яких договорів з приводу користування цим майном вони не укладали.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 704 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач зареєструвалась у вказаному будинку як член сім'ї позивача та набула право користування цим будинком, а припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє її такого права. Передбачені статтями 405 ЦК України та 157 ЖК УРСР підстави для виселення або визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірним житлом, - відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не перебував із відповідачем у сімейних відносинах, не вів спільного господарства, а тому вона не має право користуватися належним йому будинком, порушуючи його право власності.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору дарування від 13 листопада 2004 року ОСОБА_4 на праві власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, у якому сторони з грудня 2003 року по травень 2016 року мешкали однією сім'єю.

05 серпня 2006 року у вказаному будинку була зареєстрована ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась ОСОБА_6, батьком якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_5 як член його сім'ї у серпні 2006 року набула право на проживання у спірному будинку, а позивач не надав доказів на підтвердження того, що вона чинить йому перешкоди у користуванні власністю, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_5, гарантоване статтею 8 Конвенції.

Доводи позивача про те, що відповідач втратила право користування майном позивача у зв'язку з тим, що сторони з травня 2016 року не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства, не перебувають у зареєстрованому шлюбі є безпідставними, оскільки відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта