Номер провадження: 22-ц/813/1933/19
Номер справи місцевого суду: 501/567/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , представників військової частини № 2138, Адміністрації Державної прикордонної служби України, військового прокурора Одеського гарнізону, Кабінету Міністрів України

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2018 року (одноособово суддя Смирнов В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за позовом заступника військового прокурора Одеського гарнізону діючого в інтересах Адміністрації Державної прикордонної служби України і військової частини № НОМЕР_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи: Кабінет Міністрів України, Державна прикордонна служба України, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення, зобов`язання повернути земельну ділянку, за зустрічним позовом військової частини № НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко Валерія Марківна про визнання договору купівлі-продажу недійсним

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
03.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до військової частини № НОМЕР_1 (далі-в/ч № НОМЕР_1 ) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою № НОМЕР_2 площею 0,098 га, кадастровий №:02:026:0007, що розташована в АДРЕСА_1 і належить йому на праві власності, а саме: зобов`язати в/ч № НОМЕР_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позов обґрунтовано наступним.
11.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування спірної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Шевченко В.М., реєстр за № 312 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28750130 від 15.03.2016 року. У липні 2016 року, позивач у черговий раз приїхав на земельну ділянку і виявив, що на ній встановлений паркан та ворота, а також стенд з попереджувальним написом, що територія охороняється Збройними силами України, при цьому, озброєний охоронець не пропустив позивача до його земельної ділянки. Позивач звернувся до Чорноморської міської ради зі скаргою щодо порушення його прав користування земельною ділянкою, після чого прохід на територію земельної ділянки був звільнений, однак у листопаді 2016 року ситуація повторилася. Дії в/ч НОМЕР_1 вважає незаконними і просить зобов`язати в/ч НОМЕР_1 усунути перешкоди йому у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення та надання вільного доступу до земельної ділянки.
Ухвалою Іллічівського районного суду Одеської області від 20.06.2017 справа №501/567/17 (провадження №2/501/913/17) за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою об`єднана в одне провадження зі справою за №501/812/17 (провадження №2/501/1013/17) за позовом заступника військового прокурора Одеського гарнізону (далі-прокурор) в інтересах Адміністрації Державної прикордонної служби України і в/ч № НОМЕР_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Чорноморської міської ради Одеської області № 571/50 -VІ від 31.12.2014 р. та зобов`язання повернути земельну ділянку (справа № 501/567/17, провадження №2/501/913/17, а.с. 107 т.1).
10.05.2017 року прокурор звернувся із позовом в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі-АДПСУ) і в/ч НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення Чорноморської міської ради Одеської області № 571/50 -VІ від 31.12.2014 р., зобов`язання повернути земельну ділянку державі в особі АДПСУ і в/ч № НОМЕР_1 .
Необхідність представництва обґрунтована тим, що на виконання вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Прокурор повідомив суб`єктів владних повноважень АДПСУ і в/ч №2138 про необхідність представництва прокуратурою інтересів держави в особі АДПСУ і в/ч №2138 шляхом звернення до суду із зазначеним позовом та участі його у розгляді справи.
Позов прокурора обґрунтувано наступним.
Рішенням виконкому Овідіопольської районної ради трудящих №263 с від 17.04.1953 року у постійне користування в/ч № НОМЕР_1 передано земельну ділянку площею 2,72 га для будівництва прикордонної застави із земель в/ч НОМЕР_3 , і, у подальшому, за наслідками розгляду наданих матеріалів про відвід земельної ділянки, виконком Одеської обласної ради депутатів трудящих прийняв рішення №748с від 16.05.1953 року про відвід земельної ділянки загальною площею 2,7 га, яке затверджено розпорядженням Ради Міністрів УРСР 21.11.1953 року №1357. Правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку до цього часу не оформлено, по-перше, з підстав того, що ЗК УРСР 1922 не передбачав видачу державних актів та реєстрації прав землекористування, а ЗК УРСР 1970 року і 1990 року не передбачали підстав припинення права користування земельною ділянкою через те, що не оформлено або не переоформлено раніше надане право користування земельною ділянкою, і, по-друге, з метою отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку, АДПС та в/ч №2138 на протязі багатьох років неодноразово звертались до Чорноморської (колишня Іллічівська) міської ради, однак остання безпідставно відмовляла в їх оформленні.
Не зважаючи на те, що Чорноморська міська рада була обізнана про закріплене за АДПС та в/ч №2138 право користування земельною ділянкою площею 2,72 га по АДРЕСА_2 , 14.11.2014 року міська рада прийняла рішення №555/29-VІ про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0980 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , а у подальшому, 31.12.2014 року прийняла рішення про затвердження проекту землеустрою з передачею земельної ділянки у власність ОСОБА_2 11.03.2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір дарування спірної земельної ділянки.
Проведеним сертифікованим інженером-землевпорядником ТОВ «Екологічні технології ХХІ» порівняльним аналізом меж земельної ділянки в/ч № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 і земельної ділянки кадастровий №:02:026:0007 по АДРЕСА_1 встановлено, що в межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , складеної ще у 1953 році входить земельна ділянка кадастровий №:02:026:0007 по АДРЕСА_1 , власником якої зареєстрований ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 , до якої входить земельна ділянка кадастровий №:02:026:0007, відповідно до ст. 77 ЗК України і ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» відноситься за цільовим призначенням до земель оборони, а за формою власності до державної власності, Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України, АДПС та в/ч №2138 згоду на припинення права користування або про добровільну відмову від користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна «військове містечко «Іллічівськ-ПТС» та її вилучення Чорноморській (колишня Іллічівська) міській раді не надавали, за відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, така ділянка не може використовуватись у господарських цілях, у тому числі для житлової забудови, саме держава є власником земель оборони за законом, прокурор просив позов задовольнити.
Представники відповідача в/ч №2138 та прокурор в інтересах АДПСУ позов ОСОБА_1 не визнали зазначаючи, що в/ч № НОМЕР_1 і АДПС є єдиними суб`єктами права постійного користування спірної земельної ділянки, яка відводилась для будівництва прикордонної застави в/ч № НОМЕР_1 на підставі рішення виконкому Овідіопольського районної ради депутатів трудящих Одеської області №263с від 17.04.1953 р., рішення виконкому Одеської обласної ради депутатів трудящих №748с від 16.05.1953 року та розпорядження Ради Міністрів УРСР №1357-078рс від 21.11.1953 року;
Ухвалою Іллічівського районного суду Одеської області від 18.07.2017 року зустрічний позов в/ч № НОМЕР_1 об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т.1 а.с. 165).
04.07.2017 року в/ч № НОМЕР_1 звернулась із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 кадастровий №:02:026:0007 з підстав недодержанням вимог ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України та із посиланням на те, що вилучення спірної земельної ділянки із земель оборони відбулось з порушенням норм чинного законодавства.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12.03.2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову, позов прокурора і в/ч № 2138 задоволено, суд: скасував рішення Чорноморської міської ради Одеської області № 571/50 -VІ від 31.12.2014 р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 і повернув земельну ділянку ( АДРЕСА_1 ) кадастровий №:02:026:007, за реєстровим номером № 91 від 29.01.2016 року державі в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та в/ч № НОМЕР_1 . Зустрічний позов в/ч № НОМЕР_1 задоволено, суд визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) кадастровий № :02:026:007, за реєстровим номером № 91 від 29.01.2016 року, виданого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким зобов`язати в/ч № НОМЕР_1 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності шляхом її звільнення та надання вільного доступу до земельної ділянки, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в зустрічному позові в/ч № НОМЕР_1 та зобов`язати повернути земельну ділянку, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає: суд дійшов безпідставного висновку, що спірна земельна ділянка раніше перебувала у користуванні в/ч № НОМЕР_1 та АДПСУ з 1953 року, оскільки прокурор, представники в/ч №2138 і АДПСУ не надали доказів на право користування спірною земельною ділянкою, як визначено ч.3 ст. 78 ЗК України в редакції від 25.10.2011 року; висновок суду, що в/ч № №2138 набула законне право користування на спірну земельну ділянку на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади у 1953 році є передчасним та необґрунтованим; ствердження суду, що земельна ділянка незаконно виведена з державної власності Чорноморською міською радою без згоди землекористувачів є незаконними і безпідставними, оскільки відповідні рішення Іллічівської міськради від 25.07.2008 року №456/78-V і від 11.04.2012 року №187-VI до теперішнього часу не оскаржені; суд порушив диспозитивність цивільного судочинства, здійснивши по суті розмежування землі, що не є компетенцією суду цивільного судочинства; спору, після того, як землі в межах території м. Чорноморська були розмежовані на державні та комунальні у 2012 році не було; між в/ч № НОМЕР_1 , АДПСУ і Чорноморською міською радою розмежування земель державної та комунальної власності не було; виключивши землю з приватної власності з повернення її державі, тобто у державну власність, суд вийшов за межі позовних вимог і по суті розмежував спірну землю відповідно до Закону України «Про розмежування державної та комунальної власності»; суд вийшов за межі юрисдикції цивільного суду та за межі своєї компетенції скасувавши рішення міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та передачі земельної ділянки з комунальної власності у державну; в рішенні від 11.04.2012 року №187-VI відсутні земельні ділянки в межах населеного пункту м. Іллічівськ/Чорноморськ, які залишись би у державній власності; із земель комунальної власності у користування Державній прикордонній службі України передані землі площею 0,9879 га; безпідставне ствердження суду про відсутність такої адреси, як АДРЕСА_1 , оскільки цю адресу встановила Чорноморська міська рада в межах своєї компетенції; у 2012 році складений акт прийомки-передачі спірної земельної ділянки і присвоєний кадастровий номер земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 ; прокурор, представники АДПСУ і в/ч №2138 не надали жодного доказу на підтвердження того, що земельна ділянка перебувала у державній власності; Чорноморська міська рада зробила розмежування і земельна ділянка по АДРЕСА_2 ввійшла до складу земель комунальної власності й відповідно до комунальної власності ввійшли землі, з частки яких і була передана земельна ділянка у власність ОСОБА_2 ; суд порушив ст. 388 ЦК України, оскільки повинен був повернути земельну ділянку до комунальної власності; задовольнивши позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд не зазначив на підставі яких доказів він дійшов такого висновку, не навів підстави для задоволення позову і не застосував норми матеріального права.
Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 зазначає: справу розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , якого суд належним чином не сповістив про час та місце розгляду справи; позивачі за об`єднаним та зустрічним позовом не надали жодного документу про орієнтовне місце розташування земельної ділянки на місцевості, крім топографічних карт; з отриманих адвокатом апелянта документів із державного архіву Одеської області вбачається, що земельна ділянка загальною площею 2,72 га відведена міністерству ВС СРСР для в/ч №2138 під будівництво погранзастави; згідно із розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 21.11.1953 року №1357-078-РС землі в/ч № НОМЕР_1 знаходиться в районі с. Санжійка Овідіопольського району та немає жодного відношення до спірної земельної ділянки; належними та допустимими доказами виникнення права на землю у часовий період, з яким позивач за зустрічним позовом пов`язує момент виникнення права на спірні земельні ділянки є рішення уповноваженого державного органу, проект землеустрою, акт на право користування та його державна реєстрація, однак в/ч № НОМЕР_1 не надано доказів того, що у нього виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою; на підставі рішення Іллічівської міської ради від 31.12.2014 року № 571/50-VI ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка з кадастровим № :02:026:007, документи, необхідні для відведення земельної ділянки були надані у повному обсязі, відведення земельної ділянки ОСОБА_2 відповідало приписам ст. 118 ЗК України; рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них та державної реєстрації не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений ст. ст.140,141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним; сторонами договору були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України під час укладення правочину, і, у даному випадку, правочин може бути визнаний недійсним лише в тому випадку, якщо саме в момент його вчинення сторонами не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
В поясненнях на апеляційні скарги представник Кабінету Міністрів зазначив: рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційні скарги не підлягають задоволенню; відповідно до ст. 13 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» та ст. ст. 9,14 Закону України «Про Збройні Сили України», землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України; згідно з ч.1 ст. 77 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України і з 01.01.2013 року землі оборони можуть перебувати лише у державній власності; Міністерство оборони України, відповідно до ст. 95 ЗК України, як центральний орган виконавчої влади, може приймати рішення стосовно земель оборони в межах прав, наданих користувачу земельної ділянки; власником земель оборони є держава, а право розпорядження нею належить до повноважень Кабінету Міністрів України, який не приймав рішень щодо припинення права постійного користування Міністерством оборони України спірною земельною ділянкою; Чорноморська міська рада не мала жодних повноважень на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, розпорядилась землями оборони самовільно, всупереч приписів ЗК України; суд дійшов правильного висновку про незаконність рішення Чорноморської міської ради від 26.12.2014 року (31.12.2014 року) №571/50-6, а також висновку про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.2016 року.
В поясненнях на апеляційні скарги представник Чорноморської міської ради зазначив: 17.09.2014 року до Центру надання адміністративних послуг м. Чорноморська (колишнє м. Іллічівськ) звернувся ОСОБА_2 із заявою від 05.09.2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 і 14.11.2014 року Іллічівською міською радою прийнято рішення про надання такого дозволу; 18.12.2014 року до Центру надання адміністративних послуг м. Чорноморська (колишнє м. Іллічівськ) звернувся ОСОБА_2 із заявою від 18.12.2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , який був розроблений ДП «Одеським науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою»; відділом Держземагенства у м. Іллічівську на ім`я ОСОБА_4 видана довідка від 12.12.2014 року №30-2/1146 про те, що земельна ділянка на території Іллічівської міської ради відноситься за категорією земель до земель житлової і громадської забудови м. Іллічівська, які не передані у власність або постійне користування; проект землеустрою мав позитивні висновки управління архітектури та містобудування Іллічівської міської ради від 15.12.2014 року та відділу Держземагенства у м. Іллічівську від 15.12.2014 року; рішенням Іллічівської міської ради від 26.12.2014 року (31.12.2014 року) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 і вирішено передати земельну ділянку у власність ОСОБА_2 ; рішенням Чорноморської міської ради від 11.04.2012 року погоджено перелік земельних ділянок, які знаходяться у державній власності в межах м.Чорноморська (колишнє м. Іллічівськ) і в цьому переліку відсутня Державна прикордонна служба; 26.12.2014 року Чорноморська (Іллічівська) міська рада прийняла рішення про відведення земельної ділянки комунальної власності, а не державної, як невірно визначив суд.
У відзиві на апеляційні скарги представник в/ч № НОМЕР_1 просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін зазначаючи: в/ч № НОМЕР_1 набула своє законне право на постійне користування спірною земельною ділянкою на підставі рішень виконкому Овідіопольської районної ради депутатів трудящих Одеської області № 263с від 17.04.1953 року, рішення виконкому Одеської обласної ради депутатів трудящих №784с від 16.05.1953 року та розпорядження Ради Міністрів УРСР №1357-078рс від 21.11.1953 року, і, у встановленому законом порядку, право користування спірною земельною ділянкою не позбавлялась; ЗК УРСР у редакції 1922 року не містив положень про необхідність видачі державних актів та реєстрації прав землекористувачів, а ЗК України в редакції 1970 та 1990 років, серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не зазначали такої підстави, як не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав; зі змісту вказаних рішень вбачається, що у користування виділено 2,7 га землі для будівництва прикордонної застави в/ч 2148 МВД; відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі №1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 року, право користування землею набувають лише підприємства, установи і організації державної або комунальної власності і використання терміну «набувають» означає «стати власником чого-небудь», суд також констатував, що «…підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт, який витікає, зокрема, і з рішень місцевих органів влади про надання в постійне користування земельних ділянок»…, припинення вказаного права можливе лише на підставах, передбачених законодавством»; суд дійшов категоричного висновку, що юридичні особи не можуть втратити раніше надане їм право користування земельною ділянкою; судом вірно встановлено, що відповідно до п. 3 постанови Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» віл 18.12.1990 року №563-ХХІ, місцеві ради були повинні провести інвентаризацію земель усіх категорій до 15.03.1991 року, однак така інвентаризація була здійснена Овідіопольською районною радою у 1994 році, внаслідок якої спірна земельні ділянка передана в адміністративні межі Іллічівської міської ради; судом вірно встановлено, що в/ч № НОМЕР_1 неодноразово зверталась до Іллічівської міської ради із заявами, які наявні в матеріалах справи, з проханням, відповідно до Конституції України і чинного законодавства, про надання дозволу на оформлення акту постійного користування земельною ділянкою та надання дозволу на розробку відповідного проекту на розробку проектно-технічної документації відведення земельної ділянки; посилання ОСОБА_1 на Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» безпідставні, оскільки відповідно до ст. 6 ч.2 названого Закону, ст.4 Закону України «Про використання земель оборони», використання таких земель можливе лише без зміни їх цільового призначення; в матеріалах справи наявне рішення Іллічівської міської ради №186-VI від 11.04.2012 року, відповідно до якого міська рада погодила передачу земельної ділянки 1594 площею 0,9879 га в межах м. Іллічівська на території Іллічівської міської ради, категорія земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення у постійне користування Державної прикордонної служби України; у справі є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту №72310336 про те, що об`єкт нерухомого майна військове містечко «Іллічівськ-ПТС» знаходиться у АДРЕСА_2 , власник АДПСУ, форма власності державна; суд правильно встановив, що землі оборони перебувають у державній власності і не можуть передаватись у комунальну чи приватну власність; відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально; суд вірно встановив, що Іллічівська міська рада була обізнана про те, що земельна ділянка відноситься до відання в/ч № НОМЕР_1 ДПСУ, оскільки 11.06.2008 року начальник управління архітектури та містобудування Іллічівської міської ради підписав заяву-дозвіл на виробництво топографо-геодезичних робіт по інвентаризації земельної ділянки; суд вірно встановив, що з моменту видання топографічних карт (1958-1994 роки) і по теперішній час спірна земельна ділянка є землями спеціального призначення, які належать в/ч № НОМЕР_4 ДПСУ; матеріалами службового розслідування Чорноморської міської ради встановлено, що адреса: АДРЕСА_1 взагалі не існує, а відведена земельна ділянка має зовсім іншу адресу: АДРЕСА_2 , тобто адреса, за якою, знаходиться в/ч № НОМЕР_1 ; ОСОБА_2 , звертаючись до Чорноморської міської ради із заявою про передачу у власність спірної земельної ділянки не надав графічні матеріали, на яких має бути зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмову згоду землекористувача, засвідчена нотаріально, у зв`язку з чим міська рада мала всі підстави для відмови йому у задоволенні заяви; судом вірно встановлено, що відсутні докази того, що Кабінет Міністрів України, АДПСУ та в/ч №2138 надавали згоду на припинення права власності або добровільну відмову від земельної ділянки площею 2,7 га, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна «військове містечко «Іллічівськ-ПТС»; суд вірно зазначив, що відповідно до ст. 388 ЦК України спірна земельна ділянка може бути витребувана від добросовісного набувача; втручання держави у право власності в даній справі є виправданим, оскільки таке втручання здійснюється з метою задоволення «суспільного» та «публічного» інтересу; представник ОСОБА_2 невірно розуміє історичні документи щодо відведення земельної ділянки тільки у с. Санжійка; у с. Санжійка є також земельна ділянка, яка використовується під прикордонну заставу, а надані представником апелянта документи мають протиріччя і з них неможливо встановити, що саме вони відноситься до земельної ділянки у с. Санжійка; в архівних документах згадується про звернення в/ч № НОМЕР_1 щодо виділення земельної ділянки у різних місцях, зокрема і на території м. Іллічівська; висновок експерта є однобоким та необ`єктивним через те, що експерт не досліджував всіх документів, які наявні у справі; експерт посилається на документи, які містять інформацію про різні земельні ділянки.
Аналогічним за змістом є і відзив на апеляційні скарги представника АДПСУ.
Відповідачка ОСОБА_3 не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційні скарги.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
Рішенням виконкому Овідіопольської районної ради трудящих №263с від 17.04.1953 року у постійне користування в/ч № НОМЕР_1 передано земельну ділянку площею 2,72 га для будівництва прикордонної застави із земель в/ч НОМЕР_3 (а.с.59,120 т.1).
Виконком Одеської обласної ради депутатів трудящих прийняв рішення №748с від 16.05.1953 року про відвід земельної ділянки загальною площею 2,7 га під будівництво прикордонної застави в/ч НОМЕР_1 за рахунок земель в/ч НОМЕР_3 Міністерства оборони (відведені останньому на підставі розпорядження Ради Міністрів України від 20.06.1952 року за №771-071рс), яке затверджено розпорядженням Ради Міністрів УРСР 21.11.1953 року №1357-078-рс (а.с.57,58,121,125,126 т.1).
Земельна ділянка площею 2,71 га, відповідно до акту землевпорядника Овідіопольської районної ради від 04.03.1953 року, виділена у натурі (а.с.127-129 т.1).
Рішенням Іллічівської міської ради №1309 від 23.11.2006 року «Про впорядкування нумерації об`єктів нерухомості по АДРЕСА_3 », будівлі військового містечка присвоєно адресу: АДРЕСА_3 (а.с.132-134 т.1).
08.05.2007 року КП «Бюро технічної інвентаризації м. Іллічівська» складено технічний паспорт плану земельних ділянок і будівель, що розташовані по АДРЕСА_4 , є власністю в особі АДПСУ, а майно знаходиться в оперативному управлінні Одеського прикордонного загону (а.с.137,138 т.1).
23.05.2008 року складено технічний звіт з інженерно-геодезичних робіт по топографічній зйомці земельної ділянки військового містечка ПТС «Іллічівське» Одеського прикордонного загону (в/ч 2138) ДПСУ, що розташована по АДРЕСА_3 , який затверджений 11.06.2008 року начальником управління та архітектури виконкому Іллічівської міської ради (а.с.139-143 т.1).
Рішенням Іллічівської міської ради від 30.08.2013 року №387/109-VI, а також рішенням Іллічівської міської ради від 25.12.2013 року № 439/90-VI Одеському прикордонному загону ДПСУ відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_3 (а.с.8-11 т.2).
Рішенням Іллічівської міської ради №555/29-VI від 14.11.2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0980 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а 26.12.2014 року прийнято рішення №571/50-VI, №571/52-VI від 26.12.2014 року про затвердження проекту землеустрою й передачу у власність ОСОБА_2 із земель житлової та громадської забудови Іллічівської міської ради земельної ділянки площею 0,0980 га в АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:026:0007 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 45,55,56,70-77 т.1, а.с.57-75 т.2).
29.01.2016 року, між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0980 га в АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:026:0007 (а.с.47,48 т.1).
11.03.2016 року, на підставі договору дарування земельної ділянки від 11.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останній став власником земельної ділянки площею 0,0980 га в АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:026:0007 (а.с.5-7,45-49, 86-89 т.1).
27.01.2017 року Чорноморська міська рада прийняла рішення №202/11-VII «Про надання Південному регіональному управлінню ДПСУ дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,0 га у постійне користування по АДРЕСА_2 » (а.с.5,6 т.2).
Судом апеляційної інстанції встановлювались нові обставини і досліджувались нові докази.
Рішенням Іллічівської міської ради від 25.07.2008 року №456/78-V надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності в межах Іллічівської міської ради з попереднім проведення інвентаризації земель (а.с.182-184 т.2).
Рішенням Іллічівської міської ради від 11.04.2012 року №187-VI погоджені переліки земельних ділянок щодо розмежування державної та комунальної власності на території Іллічівської міської ради, і, відповідно до цього переліку, під №1594 зазначена ДПСУ площа земельної ділянки 0,9879 по АДРЕСА_3 , категорія землі: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, цільове призначення 15.03. для розміщення та постійної діяльності ДПСУ (а.с.195-207, 206 т.2, 40-45 т.3).
Розпорядженням Чорноморського міського голови №460 від 07.12.2016 року створено комісію з проведення службового розслідування щодо відсутності документів, які стали підставою для прийняття рішень про надання ОСОБА_2 дозволу на відведення земельної ділянки (а.с.56 т.3).
Актом службового розслідування №1 від 07.02.2017 року рекомендовано матеріали службового розслідування та копії документів направити до Чорноморського відділення поліції Одеської області на предмет порушення кримінального провадження про шахрайство та підроблення документів, на підставі яких прийняті рішення Чорноморською міською радою №555/29-VI від 14.11.2014 року, №571/50-VI від 26.12.2014 року і №571/52-VI від 26.12.2014 року та рекомендувати міському голові вирішити питання про скасування рішень Чорноморської міської ради№555/29-VI від 14.11.2014 року, №571/50-VI від 26.12.2014 року і №571/52-VI від 26.12.2014 року (а.с.57-67 т.3).
Зокрема, з акту № 1 від 07.02.2017 року вбачається, що: «з незрозумілих підстав ДП Одеським науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою» розроблені схеми на одні земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а винесено в натуру фактично по АДРЕСА_3 ; в актах прийому-передачі межових знаків на зберігання, наданих у проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок зазначено селище Олександрівка, а фактично земельна ділянка знаходиться у м. Чорноморську (м.Іллічівську, а.с.61 т.3).
За повідомленням ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 30.05.2018 року, межа військової частини, позначеної на Схематичній карті, починаючи з північно-заходу, проходить на схід від південної межі с. Барабой Овідіополького району вдовж південної межі колишнього ДП «СП ім. Трофімова» на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району до південної межі м. Чорноморська межуючи із землями морського порту. Далі межі військової частини, огинаючи територію морського порту проходить на південь до Чорного моря і по берегу, вдовж Чорного моря до південної частини межі с. Санжійка Овідіопольськаого району. Далі межа військової частини проходить на північ, огинаючи межі с. Санжійка зі сходу, потім на захід до р. Барабой і повертаю на північ до початкової точки описи (а.с.163-191 т.3).
Відповідно до висновку експерта №871/2018 земельно-технічної експертизи, підстави вважати, що земельна ділянка кадастровий №:02:026:0007 (фактично розташована в межах м. Чорноморська) накладається на місцерозташування земельної ділянки площею 2,72 га (в південній частині ділянки в/ч НОМЕР_3 ) відсутні (а.с.198-203 т.3).
Між сторонами виникли правовідносини із захисту права власності та права користування земельною ділянкою, які регулюються нормами Конституції України, ЦК України, ЗК України, рішенням Конституційного Суду України у справі №1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 року, Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», Законом України «Про використання земель оборони».
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у позові, задовольняючи позови військового прокурора та в/ч №2138 виходив з того, що земельна ділянка відноситься до земель оборони і відповідно до державної власності, правомірним користувачем спірної земельної ділянки є АДПСУ в особі в/ч №2138, Кабінет Міністрів України, при цьому, АДПСУ і в/ч № НОМЕР_1 на надавали відповідну згоду на припинення або добровільну відмову від права користування земельною ділянкою, земельна ділянка останнім власником набута за безвідплатним правочином особою, яка не мала права його відчужувати, проект землеустрою про відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідав нормам чинного законодавства (а.с.127, 130-133 т.2).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 13, 19 Конституції України).
Частиною 5 статті 116 Конституції України наділено Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державною власністю відповідно до закону.
Статтею 1 Закону України від 21 вересня 2006 року N 185-V "Про управління об`єктами державної власності" визначено поняття управління об`єктами державної власності, згідно з якою це - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 3 цього Кодексу визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 1 ЗК України).
Пунктом "б" частини третьої ст. 84 ЗК України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення, а відповідно до абз. 3 ч. 5 ст. 20 ЗК України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України від 27 листопада 2003 року N 1345-IV "Про використання земель оборони".
За змістом ст. 13 ЗК України, ст.1 Закону України від 21 вересня 1999 року N 1075-XIV "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. ст. 9 та 14 Закону України від 06 грудня 1991 N 1934-XII "Про Збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини); військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України (ст. ст. 1,2 Закону України «Про використання земель оборони").
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у позові і задовольняючи позови військового прокурора та в/ч №2138 правильно виходив з того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, а власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними.
Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених ЗК України (ст. 140 ч. 1 ЗК України).
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (ст. ст. 141 ч.1 ЗК України).
Власник земельної ділянки, держава в особі Кабінету Міністрів України, а також користувачі земельної ділянки в особі АДПСУ та в/ч № НОМЕР_1 , добровільно від права власності або права користування спірною земельною ділянкою не відмовлялись, у встановленому законом порядку, спірна земельна ділянка у землекористувачів не вилучалась, у зв`язку з чим рішення Чорноморської (Іллічівської) міської ради від 26.12.2014 року (31.12.2014 року) №571/50-VI про затвердження проекту землеустрою й передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки прийняті з перевищенням повноважень Чорноморської (Іллічівської) міської ради, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку при визнання цього рішення незаконним шляхом його скасування та повернення спірної земельної ділянки державі в особі АДПСУ та в/ч №2138.
Докази надання Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України згоди на відчуження спірної земельної ділянки, яка належить до державної власності матеріали справи не містять, а тому Чорноморська (Іллічівська) міська рада не мала законних підстав для припинення права власності держави та права землекористування АДПСУ і в/ч № НОМЕР_1 .
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ст. ст. 387, 388 ЦК України).
У розумінні ст. ст. 387, 388 ЦК України, власник, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися майном внаслідок його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.03.2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий №:02:026:0007, відомості про будівлі або споруди не земельній ділянці відсутні (а.с.7,45-49 т.1).
Разом з тим, згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.11.2016 року, по АДРЕСА_2 розташований об`єкт нерухомого майна військове містечко «Іллічівське-ПТС» загальною площею 621,7 м2 до якого входять: казарми А,Б, житловий будинок В,Г,Д, туалет З, сарай до БОСу И, альтанка К (а.с.130,131 т.1).
Відповідно до ч.1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Особи, які можуть бути постійними користувачами, визначаються ЗК України.
Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності (ст. 92 ч.2 ЗК України).
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України ( ст. 203 ч.1, 215 ч.1 ЦК України).
Зважаючи на те, що правочин, який передбачає відчуження земельної ділянки, що відноситься до земель оборони, здійснюються з обов`язковим наданням Кабінетом Міністрів України, як органом, що здійснює розпорядження цими землями, згоди на таке відчуження, а така згода надана не була, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 29.01.2016 року.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у скаргах про те, що: суд дійшов безпідставного висновку, що спірна земельна ділянка раніше перебувала у користуванні в/ч № НОМЕР_1 та АДПСУ з 1953 року, оскільки прокурор, представники в/ч №2138 і АДПС не надали доказів про право користування спірною земельною ділянкою, як визначено ч.3 ст. 78 ЗК України в редакції від 25.10.2011 року; висновок суду, що в/ч № №2138 набула законне право користування на спірну земельну ділянку на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади у 1953 році є передчасним та необґрунтованим; ствердження суду, що земельна ділянка незаконно виведена з державної власності Чорноморською міською радою без згоди землекористувачів є незаконними і безпідставними, оскільки відповідні рішення Іллічівської міськради від 25.07.2008 року №456/78-V і від 11.04.2012 року №187-VI до теперішнього часу не оскаржені; виключивши землю з приватної власності з повернення її у державну власність, суд вийшов за межі позовних вимог і по суті розмежував спірну землю та вийшов за межі юрисдикції цивільного суду і за межі своєї компетенції; із земель комунальної власності у користування Державній прикордонній службі України у користування передані землі площею 0,9879 га; суд порушив ст. 388 ЦК України, оскільки повинен був повернути земельну ділянку до комунальної власності; справу розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , якого суд належним чином не сповістив про час та місце розгляду справи; з отриманих адвокатом апелянта документів із державного архіву Одеської області вбачається, що земельна ділянка загальною площею 2,72 га знаходиться в районі с. Санжійка Овідіопольського району та немає жодного відношення до спірної земельної ділянки; в/ч № НОМЕР_1 не надала доказів того, що у неї виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою; відведення земельної ділянки ОСОБА_2 відповідало приписам ст. 118 ЗК України; рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них та державної реєстрації не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений ст. ст. 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним; сторонами договору були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України під час укладення правочину, і, у даному випадку, правочин може бути визнаний недійсним лише в тому випадку, якщо саме в момент його вчинення сторонами не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України, - не заслуговують на увагу.
У 1953 році, на підстав рішення виконкому Овідіопольської районної ради трудящих №263с від 17.04.1953 року, у встановленому на той час порядку, у постійне користування в/ч № НОМЕР_1 передано земельну ділянку площею 2,72 га для будівництва прикордонної застави із земель в/ч НОМЕР_3 . У подальшому, виконком Одеської обласної ради депутатів трудящих прийняв рішення №748с від 16.05.1953 року про відвід земельної ділянки загальною площею 2,7 га під будівництво прикордонної застави в/ч НОМЕР_1 за рахунок земель в/ч НОМЕР_3 Міністерства оборони (відведені останньому на підставі розпорядження Ради Міністрів України від 20.06.1952 року за №771-071рс), яке затверджено розпорядженням Ради Міністрів УРСР 21.11.1953 року №1357-078-рс. Земельна ділянка площею 2,71 га, відповідно до акту землевпорядника Овідіопольської районної ради від 04.03.1953 року, виділена у натурі.
Зазначені обставини підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, які наявні в матеріалах справи, і, у встановленому законом порядку, не спростовані.
Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом (ст. 77 ч.ч.1-5,140,141 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони).
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Чорноморська (Іллічівська) міська рада 26.12.2014 року (31.12.2014 року) прийняла рішення №571/50-VI про затвердження проекту землеустрою й передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка належить до земель оборони, із перевищенням своїх повноважень.
Власник земельної ділянки, держава в особі Кабінету Міністрів України, а також користувачі земельної ділянки в особі АДПСУ та в/ч № НОМЕР_1 , добровільно від права власності або права користування спірною земельною ділянкою не відмовлялись, і, у встановленому законом порядку, спірна земельна ділянка у власника або землекористувачів не вилучалась.
Власник, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися майном внаслідок його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння.
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У даному випадку правочин суперечить ст. ст. 13, 77 ч.ч.1-5 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони, ст.1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. ст. 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", а також інтересам держави.
За повідомленням ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», межа військової частини, починаючи з північно-заходу, проходить на схід від південної межі с. Барабой Овідіополького району вдовж південної межі колишнього ДП «СП ім. Трофімова» на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району до південної межі м. Чорноморська межуючи із землями морського порту. Далі межі військової частини, огинаючи територію морського порту проходить на південь до Чорного моря і по берегу, вдовж Чорного моря до південної частини межі с. Санжійка Овідіопольськаого району. Далі межа військової частини проходить на північ, огинаючи межі с. Санжійка зі сходу, потім на захід до р. Барабой і повертаю на північ до початкової точки описи.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.11.2016 року, по АДРЕСА_2 розташований об`єкт нерухомого майна військове містечко «Іллічівське-ПТС» загальною площею 621,7 м2 до якого входять: казарми А,Б, житловий будинок В,Г,Д, туалет З, сарай до БОСу И, альтанка К.
Позовна заява ОСОБА_1 зазначає, що його земельні ділянка розташована у м. Чорноморську і саме в/ч № НОМЕР_1 чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою в м. Чорноморську.
За таких обставин, ствердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що земельна ділянка в/ч № НОМЕР_1 знаходиться у с. Санжійка, а не в м. Чорноморську, не відповідають обставинам справи і наявним у справі доказам.
Висновок експерта №871/2018 земельно-технічної експертизи також не спростовує зазначених обставин.
Відповідач ОСОБА_2 з 03.10.2017 року був обізнаний про те, що у суді виник спір з приводу спірної земельної ділянки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_2 поштового відправлення про виклик його у судове засідання по даній справі на 24.10.2017 року (а.с.17 т.2).
Однак ОСОБА_2 у судове засідання 24.10.2017 року не з`явився (а.с.22 т.2).
У подальшому, в період з жовтня 2017 року по 12.03.2018 року, ОСОБА_2 розглядом справи у будь-який спосіб не цікавився, судові повістки про виклик до суду в установах поштового зв`язку не отримував, зложиваючи своїми процесуальними правами (а.с.87а т.2).
За таких обставин, слід дійти висновку, що ОСОБА_2 , як сторона у справі, порушив вимоги ст. 43 ч.2 п.3 ЦПК України, а тому його доводи у скарзі про розгляд справи за його відсутності, у даному випадку, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Зважаючи на те, що Чорноморська (Іллічівська) міська рада порушила право власності держави на земельну ділянку, а також право користування спірною земельною ділянкою, яка відноситься до земель оборони, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про захист права державної власності шляхом відмови у позові ОСОБА_1 і задоволення позовів військового прокурора та в/ч №2138.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційні скарги, а рішення суду залишає без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Колегія суддів відхиляє апеляційній скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому вони на мають права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилити.

Рішення міського суду Одеської області від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 01.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Л.М. Вадовська