Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 522/31983/13

провадження № 61-32660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю мале підприємство «Югтранс ЛТД»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів Черевка П. М., Драгомерецького М. М., Колеснікова Г. Я.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю мале підприємство «Югтранс ЛТД» (далі - ТОВ «МП «Югтранс», в якому просивстягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 605 243,04 грн.

Позов мотивовано тим, що 25 травня 2010 року між сторонами укладено договір безпроцентної зворотної позики, відповідно до умов якого позивач частинами надав, а відповідач отримав у строкове володіння, а саме: 26 2010 року - 50 000 грн; 27 травня 2010 року - 30 000 грн; 15 червня 2010 року - 45 000 грн; 17 червня 2010 року - 20 000 грн; 21 червня 2010 року - 45 000 грн; 29 червня 2010 року - 25 000 грн; 06 липня 2010 року - 35 000 грн; 30 липня 2010 року - 30 000 грн; 29 вересня 2010 року - 31 000 грн.

16 листопада 2010 року в касу підприємства позивачем внесено 70 000 грн, з яких 39 000 грн, залишок за договором безпроцентної зворотної допомоги від 25 травня 2010 року, а 31 000 грн - на виконання усного договору позики, всього за договорами позики від 25 травня 2010 року та від 16 листопада

2010 року позивач передав відповідачу 381 000 грн. Передача грошових коштів за договором підтверджується квитанціями АБ «Південний».

Крім вказаних коштів у розмірі 381 000 грн, 15 квітня 2011 року на розрахунковий рахунок підприємства позивач вніс 120 500 грн, у якості зворотної фінансової допомоги, про що свідчить відповідна квитанція.

Відповідач повинен був повернути позичені кошти не пізніше 25 грудня

2010 року, однак від виконання цього зобов`язання відмовляється.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «МП «Югтранс ЛТД» на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 540 293,04 грн, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення - 38 766,93 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач зобов`язань за договорами позики від 25 травня 2010 року, від 16 листопада 2010 року та від 15 квітня 2011 року не виконав, а тому повинен повернути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «МП «Югтранс ЛТД» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «МП «Югтранс» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду скасовано з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «МП «Югтранс ЛТД» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими та не доведені доказами. Суд першої інстанції помилково вважав належними доказами внесення коштів за договорами позики квитанції АБ «Південний», оскільки вказані квитанції підтверджують те, що платником за ними було ТОВ МП «Югтранс ЛТД», а ОСОБА_1 був лише особою, через яку здійснювалися платежі в касу банку. Даний факт підтверджується тим, що в графі «платник» зазначено «Югтранс ЛТД», а в графі «код платника» зазначено код ЄДРПОУ ТОВ МП «Югтранс ЛТД». Суд першої інстанції помилково вважав доведеним факт, що між позивачем та ТОВ «МП «Югтранс ЛТД» укладено договір позики від 16 листопада 2010 року на суму 31 000 грн та договір позики від 15 квітня 2011 року на суму 120 500 грн, оскільки в дійсності, таких договорів не укладалось та їх копії в матеріалах справи відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, оскільки безпідставно поновив ТОВ «МП «Югтранс ЛТД» строк на апеляційне оскарження, який за часом було істотно пропущено без поважних причин. Відповідач не мав жодних поважних причин та підстав для поновлення процесуального строку на апеляційне провадження.

Висновки апеляційного суду суперечать обставинам справи та є помилковими, оскільки судом не враховано лист АБ «Південний» від 30 січня 2014 року, яким банк роз`яснив, що платежі згідно квитанцій, на які посилався позивач як на підставу перерахування відповідачу коштів, здійснювались саме

ОСОБА_1 , а не жодною іншою особою.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що договори позики від 16 листопада 2010 року та від 15 квітня 2011 року у письмовій формі дійсно не укладались, в письмовій формі у наявності є лише договір позики від 25 травня 2010 року. Відповідач, за мовчазної згоди отримало за вказаним договором не 350 000 грн, а більшу суму у розмірі 501 500 грн, завдяки двом додатковим траншам у розмірі 31 000 грн - 16 листопада 2010 року та

120 500 грн - 15 квітня 2011 року. Факт передання грошей підприємству підтверджується квитанціями.

Апеляційним судом не враховано, що в силу вимог частини першої статті 1046 ЦК України, договір позики від 25 2010 року є укладеним, незалежно від того, хто з боку ТОВ МП «Югтранс ЛТД» його підписав, оскільки ТОВ «МП «Югтранс ЛТД» не відмовилось від позики в розмірі 501 500 грн, як за письмовим так і усними договорами, яку фактично ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок товариства, прийняло грошові кошти у вказаному розмірі від ОСОБА_1 та користувалось ними для власних потреб, відмовляючись їх повертати.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК Українивстановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У справі, яка переглядається судами встановлено, що в матеріалах справи наявні копія договору безпроцентної зворотної позики від 25 травня 2010 року, відповідно до якого позивач надав позику відповідачу на суму 350 000 грн (пункту 2.1 договору), яку, згідно пункту 3.1 позичальник зобов`язується повернути не пізніше 25 грудня 2010 року.

У пункті 4.1 договору обумовлено, що договір набуває чинності з моменту передачі грошових коштів, що підтверджується прибутковим касовим ордером підприємства, які є невід`ємною частиною цього договору.

Зміст вказаного договору не вказує, що сторонами обумовлено та узгоджено графік надання позики.

На підтвердження своїх доводів щодо надання коштів у позику позивач посилався на те, що за погодженням сторін позика надавалася частинами, зокрема: 26 травня 2010 року, 27 травня 2010 року, 15 червня 2010 року, 17 червня 2010 року, 21 червня 2010 року, 29 червня 2010 року, 06 липня 2010 року, 30 липня 2010 року, 29 вересня 2010 року та 16 листопада 2010 року, за відповідними квитанціями АБ «Південний».

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, в тому числі зазначених позивачем квитанцій АБ «Південний», суд апеляційної інстанції встановив, що у вказаних платіжних документах в графі «платник» зазначено «Югтранс ЛТД», а в графі «код платника» зазначено код ЄДРПОУ ТОВ МП «Югтранс ЛТД», з чого вбачається, що платником за даними квитанціями було саме ТОВ МП «Югтранс ЛТД», а ОСОБА_1 , прізвище якого зазначено після назви товариства - платника, виступав особою, через яку ТОВ МП «Югтранс ЛТД» здійснювалоя платежі в касу банку.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту передачі грошових коштів за договором позики, укладеному 25 травня 2010 року та в якому сторони обумовили, що договір набуває чинності з моменту передачі грошових коштів, що підтверджується прибутковим касовим ордером підприємства, які є невід`ємною частиною цього договору. Позивач не послався на наявність прибуткового касового ордера підприємства про одержання останнім грошових коштів від позивача і такі касові ордери у матеріалах справи відсутні.

Доводи позивача про укладення між сторонами усних договорів позики 16 листопада 2010 року на суму 31 000 грн та від 15 квітня 2011 року на суму 120 500 грн є необґрунтованими, оскільки не узгоджуються з вищевказаними нормами матеріального права, якими врегульовано правовідносини позики, її надання, оформлення, в тому числі фіксування обов`язку позичальника повернути позику.

Надані позивачем докази, яким суд апеляційної інстанції дав належну правову оцінку не підтверджують факт існування між сторонами правовідносин позики, а протилежного позивачем не доведено.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права в силу поновлення відповідачу строку на апеляційне оскарження без поважних причин, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції по суті спору, та не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки питання обґрунтованості і поважності підстав поновлення процесуального строку не є предметом оскарження в контексті даного касаційного розгляду.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність їх переоцінки, зокрема щодо платіжних документів, які, на думку заявника підтверджують правовідносини позики, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська