Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2238/15-ц

провадження № 61-13884св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року у складі суддів: Кулішенка Ю. М., Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном.

Позов мотивовано тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. Вказувала, що ОСОБА_3 зареєстрований у зазначеному будинку із січня 2011 року на його прохання та з її дозволу, з метою скористатися можливістю волевиявлення при проведенні виборів і він тимчасово проживав у будинку. Відповідач не є членом сім'ї позивача, понад сім місяців у будинку не проживає, між ними не укладалось договорів щодо можливості користування спірним будинком, а реєстрація відповідача за вказаною адресою створює позивачу перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, яке вона має на меті продати.

Посилаючись на вказані обставини просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням шляхом зняття його з обліку реєстрації місця проживання.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення.

Свої вимоги мотивував тим, що вони проживали разом із ОСОБА_1 однією сім'єю з липня 2004 року без реєстрації шлюбу та мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Впродовж 2005-2008 років вони сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували житловий будинок АДРЕСА_1, що був введений в експлуатацію в 2010 році та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1, проте він проживав та зареєстрований у ньому із часу введення будинку в експлуатацію.

Вказував, що з листопада 2014 року сімейні стосунки між ними погіршились, а з червня 2015 року ОСОБА_1 перестала впускати позивача до вищевказаного будинку, в якому знаходяться його особисті речі і заощадження та почала чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Посилаючись на те, що вказаний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю і він, як співвласник будинку має право на здійснення користування та розпорядження ним просив усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1шляхом зняття його з обліку реєстрації місця проживання.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реєстрація ОСОБА_3 створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє її права вільно володіти та розпоряджатися власним майном. Відповідач не є членом сім'ї позивача, договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що останнім не надано належних доказів того, що він є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 і будинок є спільною сумісною власністю сторін, внаслідок чого він має право на користування та розпорядження спірним житловим будинком. Також відповідачем не надано доказів того, що він зареєстрований в будинку, як член сім'ї власника та ніс витрати на утримання спірного будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що сторони у справі мають спільну дитину та фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, спірний будинок можливо є спільною сумісною власністю сторін у справі, тому ОСОБА_3 вселився та набув право користування нерухомим майном як член сім'ї власника - ОСОБА_1 Проте, ОСОБА_1 не надано доказів того, що відповідач порушує право на користування та розпорядження житловим будинком позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено того, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням у спірному будинку.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судоми норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції, не встановив фактичних обставин справи, зокрема, що відповідач у 2014 року у добровільному порядку виїхав із спірного будинку та з того часу у ньому не проживає. Вказані обставини є підставою, для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний будинок є спільною власністю сторін, оскільки питання щодо встановлення факту спільного проживання сторін, поділ майна та визнання майна особистою власністю позивача вирішується у судовому порядку. Вказувала на те, що висновки суду про недоведеність позовних вимог є безпідставними та зроблені без застосування положень статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України.

Також доводами касаційної скарги зазначено порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо вирішення питання про відвід, оскільки апеляційний суд безпідставно відхилив обґрунтований відвід складу суду.

(2) Позиція ОСОБА_3 - відповідача у справі, позивача за зустрічним позовом

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, зазначає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, суд апеляційної інстанції правильно застосувавши норми процесуального права встановив дійсні обставини справи, надав належну правову оцінку діям суду першої інстанції та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року справу призначено до Верховного Суду.

20 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2009 року.

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 695 від 27 жовтня 2010 року, згідно рішення ХХХХХ ІV сесії V скликання від 19 жовтня 2010 року, АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 225/01-18 від 12 червня 2015 року та довідки відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в Київській області від 18 червня 2015 року, ОСОБА_3 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 227/01-18 від 15 червня 2015 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Установлено, що сторони у справі мають спільну дитину- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_3 не є членом її сім'ї та вони не укладали договору щодо користування будинком, відповідач у будинку не проживає, а реєстрація відповідача у будинку створює їй перешкоди користуватися своєю власністю.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 шляхом скасування рішення суду першої інстанції про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном виходив із того, що сторони фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, спірний будинок можливо є спільною сумісною власністю сторін у справі, тому ОСОБА_3 вселився та набув право користування нерухомим майном зі згоди власника ОСОБА_1

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України 2004).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (згідно із частиною першою статті 214 ЦПК України 2004).

У порушення наведених норм матеріального та процесуального права, а також вимог статей 11, 212-214, 316 ЦПК України, фактично вийшовши за межі позовних вимог, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін у справі, оскільки таких позовних вимог сторонами не заявлялось. Зазначивши, що ОСОБА_3 набув право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1, як член сім'ї власника, апеляційний суд не зазначив якими допустимими та належними доказами підтверджуються такі обставини.

Крім того, питання про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу є предметом розгляду у іншій справі.

Суд апеляційної інстанції, на вказане уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С. П.Штелик