КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 355/1098/18

провадження № 22-ц/824/1377/2019

01 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року в складі судді Лисюка О. Д.,

встановив:

30.07.2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриваБанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №б/н від 19.11.2010 року в розмірі 13 018,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.11.2010 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Станом на 31.05.2018 року розмір заборгованості становить 13 018,03 грн та складається із заборгованості: за кредитом - 499, 20 грн; процентам за користування кредитом - 8076,79 грн; заборгованості за пенею та комісією - 3 345,94 грн, а також штрафів - 500 грн (фіксована частина) та 596,10 грн (процентна складова).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу 06 травня 2017 року змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 53).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року позов залишено без задоволення.

На вказане рішення суду представник АТ КБ "ПриватБанк" - Литвиненко О. Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на ті підстави, що відповідачу 19.11.2010 р. було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» за номером НОМЕР_1 зі строком дії до 12/12. Вказана обставина підтверджується довідкою банку.

Факт отримання кредитної картки «Універсальна» було зафіксовано фотографуванням. Відповідач після отримання картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Щодо зміни кредитного ліміту позивач керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає право банку змінювати кредитний ліміт. 19.11.2010 року на кредитну картку банком було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн. Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Відповідач підписанням заяви позичальника приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг, висловила згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчила, що вона ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, а також надала згоду, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача. Надана виписка та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

Суд першої інстанції не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню, та комісії, а отже визнав зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ІДПК України апеляційні скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач ОСОБА_2 була ознайомлена саме з тими Умовами та Правилами надання банківських послуг, витяг з яких надано позивачем до позовної заяви. В порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано доказів того, що платіжна картка, яка передбачена умовами заяви, була видана відповідачу, а також доказів зарахування кредитних коштів на картку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів, даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Як вбачається із матеріалів справи, 19.11.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві та довідкою про умови кредитування.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Відповідно до ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором у відповідача станом на 31.05.2018 року виникла заборгованість, яка становить 13 018,03 грн та складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 499,20 грн; процентам за користування кредитом - 8076,79 грн; заборгованості за пенею та комісією - 3 345,94 грн, а також штрафів - 500 грн (фіксована частина) та 596,10 грн (процентна складова).

Оскільки відповідачем порушувалося зобов'язання з повернення кредитних коштів та сплаті процентів за користування ними, тому у позивача виникло право вимагати повернення заборгованості за договором. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

За таких обставин, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив наявні у справі докази і надав їм неналежну оцінку, невірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив помилкове судове рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності (а.с. 52).

Відповідно до довідки позивача, термін дії картки НОМЕР_1 закінчився у грудні 2012 р.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов'язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов'язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), позовна давність обраховується з моменту закінчення строку кредитування, тобто з 31 грудня 2012 року.

З огляду на викладене, позовна давність за вимогами банку про стягнення суми за кредитом, процентів та штрафних санкцій, нарахованих до 31 грудня 2012 року пропущена.

Автоматичне погашення простроченої заборгованості в період з липня 2015 по вересень 2015 р. з карти 41**46 без повідомлення відповідача не може вважатися вчиненням боржником дій, що свідчить про визнання ним боргу в розумінні положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Тому встановлений законом трирічний строк позовної давності сплив у грудні 2015 року.

Що стосується стягнення з відповідача на користь банку процентів за кредитом, нарахованих після 31грудня 2012 року.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов'язання.

Для суду апеляційної інстанції під час застосування наведених норм права у цьому спорі обов'язковим є правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, відповідно до якого припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Судом встановлено, що за кредитним договором від 19.11.2010 року банком відповідачу видавалась кредитна картка НОМЕР_1 зі строком дії до 31 грудня 2012 р. Інші банківські картки відповідачу не видавались, відповідно строк кредитування не продовжувався. Тобто строк кредитування за кредитним договором припинився 31 грудня 2012 року, після чого банк не вправі був нараховувати проценти за кредитом.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами п. 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України суд

Постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Литвиненко Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 вересня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк