Номер провадження 2/754/6960/19
17 грудня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.06.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 9 Договору визначено, що квартира є звільненою та передана для безперешкодного володіння, користування та розпорядження нею з боку покупця 13.06.2019 року. Але після укладення Договору у квартирі залишилася проживати ОСОБА_3 , яка є зареєстрованою у спірній квартирі. При цьому відповідачка не допускає до житла власника та членів його сім`ї, відмовляється звільнити житло на вимогу нового власника, виселитися з квартири та забрати свої речі, не відчиняє двері квартири, не передає ключі, що унеможливлює користування житлом для нового власника. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить позбавити відповідачку права користування квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачки з квартири без надання іншого жилого приміщення.
У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .
13.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого дана квартира належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 6 Договору продавець стверджує, що квартира, яка є об`єктом договору, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під забороною, арештом, в заставі, в тому числі податковій, не перебуває, про що свідчить Витяг за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2019 року, Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 13.06.2019 року, судові справи щодо неї не ведуться, відносно квартири не укладено з іншими особами будь-яких договорів щодо користування нею, як юридична адреса вона не використовується, прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає.
Згідно із п. 9 Договору від 13.06.2019 року продавець зобов`язується забезпечити зняття з реєстрації місця проживання у квартирі будь-яких осіб не пізніше тринадцятого грудня 2019 року. Квартира звільнена та передана для безперешкодного володіння, користування та розпорядження нею з боку Покупця 13.06.2019 року.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує про те, що після укладення договору ним було виявлено, що у квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_3 , яка не допускає до квартири нового власника та членів його сім`ї, відмовляється звільнити житло та забрати свої речі, чим створює перешкоди для позивача у користуванні нерухомим майном, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на придбану квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку.
Як встановлено при розгляді справи, відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у спірній квартирі, при цьому не є власником спірної квартири, а також родичем чи близькою особою позивача.
Право на користування житловим приміщенням відповідачки припинилося з часу відчуження квартири і зміни її власника на позивача, який, як повноправний власник квартири на даний час, не надавав свою згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідачки у своїй квартирі.
У даному випадку право користування житловим приміщенням для відповідача є похідним від права власності на цю квартиру, у зв`язку з чим припинення права власності на спірну квартиру тягне за собою відповідно втрату права на користування квартирою.
Таким чином, після відчуження спірної квартири відповідачка користується квартирою АДРЕСА_1 без відповідної на це правової підстави, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження нерухомим майном.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Приймаючи до уваги те, що реєстрація та проживання відповідачки ОСОБА_3 у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, у повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд вважає за можливе усунути перешкоди у користуванні квартирою з боку ОСОБА_3 шляхом виселення.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є підставними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536, 80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, Конституцією України, ст. 317, 319, 391 ЦК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 права користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права користування та розпорядження житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536, 80 грн.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня постановлення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачка - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлений 10 січня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська