печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( З А О Ч Н Е )

18 жовтня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою бездіяльністю службової особи органу державної влади, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому бездіяльністю головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Алієва Адина Тапдигалі огли, який безпідставно зазначив про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 761/13058/14-ц, виданим Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року лише в частині стягнення 13,89 дол. США, та 14 447,41 грн., виходячи лише із заяви ОСОБА_1 без врахування заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками в сумі 547,68 дол. США, а тому позивач просить суд відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 547,68 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення.

Також позивач вказує, що зазнав моральних страждань, а тому виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, з урахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.ч. 3,4 ст. 23, ч. 3 ст. 509 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості, позивач вважає розумним і справедливим розміром стягнення з відповідача на його користь суми у розмірі 1 000 000,00 грн., а також вказує, що такий розмір заявленої позовної вимоги дозволить компенсувати йому моральні страждання, отримані ним від зневіри в спроможність держави забезпечити виконання судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню відповідно до норми прямої дії ст. 129-1 Конституції України.

Ухвалою суду від 01 лютого 2019 року розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

Позов місить доводи позивача щодо того, що він не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку.

Відзиву, заяв або клопотань з процесуальних питань до суду не надходило.

Ухвалою суду від 30 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Вислухавши позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити, а відповідачі будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явились, поважності причин неявки не повідомили, що в розумінні положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті, а тому дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд вирішив проводити заочний розгляд справи, встановивши наступні обставини та дійшовши до наступних висновків.

Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, що передбачає ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Суд при досліджені матеріалів справи звертає увагу на те що, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року у справі № 761/27716/15-ц, встановлено те що, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Алієва Адина Тапдигалі огли щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 761/13058/14-ц, виданим Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року.

Так, 16 лютого 2015 року головним державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції Алієвим Айдином Тапдигалі огли винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 761/13058/14-ц, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року про стягнення 13,89 доларів США та 14 447,41 грн.

Зокрема, судом встановлено, що при відкритті виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 761/13058/14-ц, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками в сумі 547,68 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 листопада 2014 року еквівалентно 7 094,62 грн., відсотки за користування коштами в сумі 10,79 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 листопада 2014 року еквівалентно 139,77 грн., 3 % річних в сумі 3,06 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 листопада 2014 року еквівалентно 38,34 грн., а також пеня в сумі 14 447,41 грн. у своїй постанові від 16 лютого 2015 року головний державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Алієв Адин Тапдигалі огли безпідставно зазначив про відкриття виконавчого провадження лише в частині стягнення 13,89 дол. США, та 14 447,41 грн., виходячи лише із заяви ОСОБА_1.

Факти неправомірності (незаконності) бездіяльності виконавця встановлені ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року, що набрала законної сили 20 січня 2016 року в силу ч. 1 ст. 319 ЦПК України в редакції від 01 січня 2016 року, і тому, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Частинами 1 та 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ст. 17 вказаного Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону, зокрема, підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі листи, що видаються судами.

З аналізу вказаних норм вбачається, що виконавче провадження відкривається на підставі виконавчого документа, в якому викладено резолютивну частину рішення, яке підлягає примусовому виконанню. При цьому, заява про відкриття виконавчого провадження є лише документом, за наявності якого державний виконавець уповноважений вирішити питання про відкриття виконавчого провадження, а не документом, який підлягає виконанню.

Судом встановлено, що у виконавчому листі № 761/13058/14-ц від 27 січня 2015 року було зазначено про стягнення з ПАТ «Фінростбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками в сумі 547,68 доларів США, відсотків за користування коштами в сумі 10,79 дол. США, 3% річних в сумі 3,06 дол. США за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 листопада 2014 року, а також пені в сумі 14 447,41 грн., а також на підставі дослідженої в судовому засіданні ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року у справі № 761/27716/15-ц, яка 20 січня 2016 року в силу ч. 1 ст. 319 ЦПК України в редакції від 01 січня 2016 року набрала законної сили встановлено, що державний виконавець безпідставно зазначив у постанові від 16 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження лише в частині стягнення 13,89 доларів США, та 14 447,41 грн., виходячи лише із заяви ОСОБА_1.

Таким чином, з огляду на наступне підлягає частковому задоволенню позовна вимога щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 547,68 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення, а тому з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода (заборгованість за нарахованими, але не сплаченими відсотками) в сумі 547,68 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, що станом на 05 листопада 2014 року було еквівалентно 7 094,62 грн., як зазначено у виконавчому листі № 761/13058/14-ц, виданому Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім цього, відповідно до п. 12 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-152/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» згідно якого «Шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Отже, при вирішенні зазначених спорів суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами.

Джерелом коштів держави є державний бюджет, а його розпорядником - Державна казначейська служба України. Відповідно п. 4 ч. 3 Положення про Державну службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (ст.ст. 1174, 1166, 1167 ЦК України).

В силу приписів ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» органи державної виконавчої служби є органами державної виконавчої влади, а державні виконавці - посадовими особами цих органів. Вказаний статус виконавчої служби та державних виконавців зумовлює обов`язок останніх дотримуватися приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України стосовно дій виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, цивільну відповідальність перед позивачем має нести головний державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Алієв Адин Тапдигалі огли, який допустив порушення в процесі виконання рішення суду, внаслідок яких позивач поніс майнову шкоду у розмірі 547,68 дол. США.

Саме неправомірним рішенням виконавчої служби завдано майнової шкоди позивачу, а тому завдана йому майнова шкода у розмірі 547,68 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 листопада 2014 року еквівалентно 7 094,62 грн. в результаті неправомірного рішення має бути відшкодованою в повному обсязі особою, яка її завдала, а саме Першим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України відповідно до ч. 2 ст. 2, ст. 170 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 п. 3 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

В силу ст. 22 ЦК України, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі зменшенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) має право на їх відшкодування збитків.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Таким чином, вищенаведені норми Конституції України та положення Законів України визначають, що матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

ОСОБА_1 вказує, що зазнав моральних страждань, а тому виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, з урахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.ч. 3,4 ст. 23, ч. 3 ст. 509 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості, позивач вважає розумним і справедливим розміром стягнення з відповідача на його користь суми у розмірі 1 000 000,00 грн., а також вказує, що такий розмір заявленої позовної вимоги дозволить компенсувати йому моральні страждання, отримані ним від зневіри в спроможність держави забезпечити виконання судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню відповідно до норми прямої дії ст. 129-1 Конституції України.

Так, в силу вимог ст. 3 Конституції України, держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними повноважень.

У відповідності до 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, що передбачає ст. 1173 ЦК України.

Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

На підставі роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даниху постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також у постанові № 4 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), співмірність обсягу відшкодування моральної шкоди розміру майнової шкоди, засад розумності, виваженості та справедливості, майновий стан відповідача та інші обставини справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню сума у розмірі 1 000, 00 грн., що є в даному випадку справедливою сатисфакцією.

З огляду на вищевикладене на підставі ст.ст. 3, 56 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою бездіяльністю службової особи органу державної влади - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 7 094,62 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 січня 2020 року.

Суддя В. А. Писанець