Справа № 527/41/18
провадження 2/527/129/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 березня 2019 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Олефір А.О.,

за участю секретаря

судових засідань - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

05 січня 2018 року позивач звернувся з позовом до суду про стягнення грошових коштів з відповідача.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 лютого 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_6 позичив у нього грошові кошти в сумі 35600,00 доларів США та зобовязувався повернути їх в термін до 31 жовтня 2015 року, що підтвердив відповідною розпискою. Крім того, 22 січня 2016 року ОСОБА_6 позичив у нього ще 42 200,00 доларів США, та зобовязувався повернути вказану суму в термін до 01 вересня 2016 року, про що написав відповідну розписку. У визначені строки позичальник вказану суму грошей не повернув, на його неодноразові вимоги про повернення боргу не реагує.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь борг за договором позики від 19 лютого 2015 року у сумі 994664,00 грн., що є еквівалентом до 35600 доларів США по курсу НБУ станом на дату подання позову, борг за договором позики від 22 січня 2016 року в сумі 1179068,00 грн., що є еквівалентом до 42200 доларів США по курсу НБУ станом на дату подання позову та судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 16000,00 грн.

19 липня 2018 року представник відповідача подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що окрім розписок від 19 лютого 2015 року та від 22 січня 2019 року про отримання ОСОБА_5 у ОСОБА_4 грошових коштів, позивачем не надано жодних інших належних та допустимих доказів. Вищезазначені розписки складені без участі жодного свідка, який би міг підтвердити факт їх складання. Крім того, ОСОБА_5 ніяких грошових коштів у ОСОБА_4 не брав, ніяких розписок не писав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із наведених в позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав зазначених у відзиві, крім того зазначив, що позивачем не доведено обставини стосовно того, що він мав у наявності такі грошові кошти, а за його клопотанням ухвалою суду у витребуванні таких доказів було відмовлено.

Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, обєктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідно до копії розписки від 19 лютого 2015 року, ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 35600,00 (тридцять пять тисяч шістсот) доларів США, які останній зобовязувався повернути до 31 жовтня 2015 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 4).

Як вбачається з копії розписки від 22 січня 2016 року, ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 1118300,00 гривень, що в еквіваленті до долару 42200,00, які останній зобовязувався повернути до 01 вересня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 22).

24 листопада 2017 року, 04 грудня 2017 року, ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 з вимогами про повернення грошових коштів за розпискою від 19 лютого 2015 року в сумі 35600,00 доларів США та розпискою від 22 січня 2016 року в сумі 42200,00 доларів США ( а.с. 5-10, 23-29).

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як зазначено в ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст.1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Таким чином, наявні в матеріалах справи розписки є доказами не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обовязок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обовязку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обовязку.

Представником позивача надано суду оригінали розписок від 19 лютого 2015 року та від 22 січня 2016 року, які було оглянуто в судовому засіданні.

Наявність у позивача ОСОБА_4 оригіналів розписок свідчить про те, що позики повернуто не було.

Представник відповідача заперечуючи проти позову зазначив, що ОСОБА_5 не писав зазначені розписки.

Надаючи оцінку зазначеним твердженням, суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 09.11.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

23.01.2019 року від судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи (а.с.131-132).

У звязку з тим, що відповідач та його представник ухилялися від явки до суду на відібрання зразків підпису, крім того не надали вільні та експериментальні зразки підписів, ухвалою суду від 26 лютого 2019 року було скасовано ухвалу про призначення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем та його представником не доведено факт того, що розписки від 19 лютого 2015 року та від 22 січня 2016 року складено та підписано не ОСОБА_5

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача стосовно того, що розписки складено у відсутність свідків, як на підставу для відмову в позові, оскільки нормами Цивільного кодексу України не визначено участь свідків під час укладення договору позики.

До тверджень представника відповідача стосовно того, що позивач та його представник не довели наявність у позивача грошових коштів як на підставу для відмови в задоволенні позову, суд відноситься критично, оскільки предметом доказування у даній справі є саме факт отримання коштів відповідачем у позивача, що було доведено представником позивача.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки за договором (розпискою) від 22 січня 2016 року, ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у валюті гривня, тому підстави для перерахунку боргу з розрахунку 42200,00 доларів США відсутні, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню та суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 1118300,00 гривень.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Приймаючи до уваги те, що за договором (розпискою) від 19 лютого 2015 року, ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 35600,00 (тридцять пять тисяч шістсот) доларів США, ним не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року (справа № 173/1025/16-ц, провадження № 61-17413св18).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором від 19 лютого 2015 року в розмір 994664,00 грн. підлягає частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути з відповідача на корить позивача грошові кошти в сумі 35600,00 доларів США.

Представник відповідача просив суд врахувати під час вирішення спору правову позицію викладену у Постанові Верховного суду від 31 січня 2019 року (справа № 295/11438/16-ц, провадження № 61-12924св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду на яку посилається представник відповідача, висловлено висновок щодо відсутності підстав для застосування положень статті 625 ЦК України.

Оскільки позивачем в своїй позовних вимогах не заявлено вимоги про стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд не застосовує зазначену постанову Верховного Суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судових збір.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 192, 526, 530, 545, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 95, 109, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4:

- грошові кошти за договором позики від 19 лютого 2015 року в сумі 35600,00 доларів США (тридцять пять тисяч шістсот доларів США);

- грошові кошти за договором позики від 22 січня 2016 року в сумі 1118300,00 грн. (один мільйон сто вісімнадцять тисяч триста гривень).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 16000,00 грн., (шістнадцять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Полтавського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4 (39621, АДРЕСА_1, рнокпп: НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_5 (адреса реєстрації: 39034, Полтавська область, Глобинський район, с. Купєвате, вул. Леніна, буд. 3, місце фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп: НОМЕР_2).

Повний текст рішення складено 02 квітня 2019 року.

Суддя А. О. Олефір