Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 363/1493/15-ц1

провадження № 61-34735св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач 1 - ОСОБА_6,

відповідач 2 - ОСОБА_7,

представник відповідача 2 - ОСОБА_8,

відповідач 3 - ОСОБА_9,

представник відповідача 3 - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області в складі судді Баличевої М. Б. від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області в складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Олійника В. І. від 20 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 рок ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договорів іпотеки та купівлі-продажу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 22 липня 1973 року вона з ОСОБА_6 перебуває у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, її чоловік отримав у власність земельну ділянку площею 0,1350 га на АДРЕСА_1, на якій за спільні кошти збудовано, але не введено в експлуатацію будинок. 14 липня 2014 року нею було надано нотаріально засвідчену згоду отримання її чоловіком кредиту. Пізніше їй стало відомо, про те, що замість отримання кредиту він уклав в простій письмовій формі договір позики з ОСОБА_7 та договір іпотеки від 15 липня 2014 року в рахунок забезпечення виконання зобов'язання, предметом якого стала набута у власність земельна ділянка та садовий будинок, побудованій за спільні кошти подружжя. Крім того, 15 липня 2014 року її чоловік для представництва його інтересів надав доручення на ім'я ОСОБА_7, а останній, в свою чергу, 05 грудня 2014 року продав належну її чоловікові земельну ділянку ОСОБА_9 Однак, згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки вона не надавала. Вважала, що вказаними діями відповідачі порушили її права. З урахуванням уточнень, вважала, що оспорювані договори іпотеки та купівлі-продажу мають бути визнані судом недійсними, а спірна земельна ділянка - спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 05 грудня 2014 року та договір іпотеки від 15 липня 2014 року не можуть бути визнані недійсними, оскільки вони укладені у встановленому законом порядку та без порушення вимог чинного законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові, зазначив про те, що місцевий суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано відмовивши в позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 363/1493/15-ц з Вишгородського районного суду Київської області.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами попередніх інстанцій при неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки судів не відповідають дійсним обставинам справи. Указує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що у відповідачів, у тому числі її чоловіка, не було повноважень на розпорядження спірною нерухомістю, та відсутність її дозволу на розпорядження спірною земельною ділянкою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що з 22 липня 2073 року ОСОБА_4 і ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

07 травня 2007 року на підставі рішення 10 сесії XXIV скликання Димерської селищної ради від 10 вересня 2004 року № 73, за державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 отримав у власність земельну ділянку площею 0,1350 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Протягом 2005-2012 років на спірній земельній ділянці ОСОБА_6 і ОСОБА_4 велось будівництво та облаштування будинку.

порядку, визначеному умовами вказаного договору.

14 липня 2014 року ОСОБА_4 у присутності нотаріуса надала заяву про згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_6 кредиту відомій їй установі на наступну заставу земельної ділянки площею 0,1350 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка належить її чоловіку ОСОБА_6

При цьому ОСОБА_4 заявила про свою згоду на те, щоб умови договорів (кредитного та/або застави) визначались її чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, а також вважала, що будь-які його дії, спрямовані на отримання кредиту відповідають інтересам їхньої сім'ї, і укладання зазначених договорів відповідають їхньому волевиявленню. Також заявила, що їй відомо, що повернення отриманого кредиту буде здійснюватися ними за спільні кошти сім'ї.

15 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 позику в сумі 6 000,00 дол. США, готівкою строком на 6 місяців зі сплатою процентів за користування коштами, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути отриману суму в строки і в

15 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, предметом кого була земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_1. Відповідно до умов договору іпотеки, у разі невиконання позичальником ОСОБА_6 перед позикодавцем ОСОБА_7 зобов'язання, позикодавець має право розпочати процедуру звернення стягнення на земельну ділянку, у тому числі шляхом її реалізації.

ОСОБА_6 видав на ім'я ОСОБА_7 було видано нотаріально посвідчену довіреність, на повне розпорядження спірною земельною ділянкою (укладати договір купівлі-продажу земельної ділянки з правом самостійного визначення як його істотних умов, так і факультативних умов).

Оскільки ОСОБА_6 не повернув кошти, що позичив у ОСОБА_7, з метою захисту своїх прав та інтересів позикодавець, відповідно до умов іпотечного договору, звернув стягнення на майно позичальника, а саме продав на підставі договору купівлі-продажу майно ОСОБА_9

ОСОБА_4 указувала на те, що оскільки спірна земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю, її чоловік самостійно без її згоди не міг нею розпоряджатися.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Ухвалюючи рішення в справі та відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, та недійсними договір іпотеки та купівлі-продажу спірної земельної ділянки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ураховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них відносини на підставі статей 81, 116 ЗК України, статті 60 СК України, дійшов правильних висновків про те, що одержана ОСОБА_6 під час шлюбу, у червні 2007 році, у власність шляхом приватизації земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а тому при укладенні оспорюваних договорів іпотеки та купівлі-продажу згода іншого з подружжя не передбачена законом.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило