ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Харків

справа № 642/2916/18

провадження № 22-ц/818/1792/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1,

представник позивача : ОСОБА_2,

відповідач: військова прокуратура Харківського гарнізону, Державна казначейська служба України;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової прокуратури Харківського гарнізону, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, причиненої незаконними діями органами досудового розслідування та прокуратури, з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та Державної казначейської служби на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, постановлене 16 січня 2019 року, суддею Вікторовим В.В. в залі суду в м. Харкові,

встановив :

У червні 2018 року ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до військової прокуратури Харківського гарнізону Військової прокуратури сил АТО Прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, причиненої незаконними діями органами досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що Військовою прокуратурою Харківського гарнізону здійснювалося досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000001 за ознаками скоєння інспектором прикордонної служби третьої категорії Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України ОСОБА_1 та іншими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, яке розпочате 05 січня 2015 року.

22 березня 2016 року по вказаному кримінальному провадженню прокурором повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України. 23 березня 2016 року ОСОБА_1 вручене клопотання про застосування запобіжного заходу - тримання під вартою. 24 березня 2016 року за поданням прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону, слідчим суддею Дзержинського району м. Харкова відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО № 27 УДПтС України в Харківській області на 60 днів до 22 травня 2016 року. 19 травня 2016 року за поданням прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону слідчим суддею Дзержинського районного суду м. Харкова продовжено термін дії запобіжного заходу - тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_1 до 22 червня 2016 року. 22 червня 2016 року підозрюваний ОСОБА_1 звільнений з під-варти у зв'язку із закінченням терміну дії запобіжного заходу. Інший запобіжний захід стосовно нього в даному кримінальному провадженні не обирався. Постановою прокурора військової прокуратури кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України - у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання, тобто реабілітуючими підставами.

Внаслідок безпідставного тривалого тримання під вартою в умовах Харківської установи виконання покарань № 27 ОСОБА_1, який на час тримання під вартою був діючим співробітником правоохоронного органу - Державної прикордонної служби України, а також тривалого досудового розслідування цієї справи - 1 рік 8 місяців 24 дні, йому були спричинені моральні страждання.

Само по собі тримання під вартою військовослужбовця правоохоронного органу в умовах слідчого ізолятору разом із іншими особами, затриманими за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів, а не на гауптвахті, як це передбачено відповідними Уставами ЗС України, було засобом психологічного тиску на нього. Під час тримання під вартою протягом трьох місяців, з підозрюваним ОСОБА_1 не було проведено жодної слідчої розшукової дії, навіть не було проведено жодного його допиту за обставинами, що слугували підставою для повідомлення про підозру, що безумовно свідчить про вчинення на нього психологічного тиску з метою схилення до визнання ним своєї вини у скоєнні інкримінованого йому злочину. Також після звільнення з установи виконання, жодні слідчі розшукові по цьому провадженню, в тому числі за його участі, до закриття кримінально провадження у грудні 2017 року не проводилися. Але весь цей час, він перебував у статусі підозрюваного по кримінальному провадженні, що принижувало його честь та гідність як військовослужбовця правоохоронного органу, перешкоджало його просуненню по службі.На момент тримання під вартою підозрюваний ОСОБА_1 мав на утриманні малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1, та дружину, яка знаходилася у відпустці по догляду за дитиною в зв'язку з його хворобою, та отримувала лише матеріальну допомогу у розмірі 1300 грн. Внаслідок тривалого тримання під вартою, він постійно відчував моральні переживання за стан дружини та своєї дитини, у зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв'язків зі своєю родиною, та неможливістю надання необхідної допомоги, та навпаки покладенням на родину додаткових майнових втрат та фізичних зусиль дружини, пов'язаних із забезпеченням йому належного харчування, ліків та інше в умовах слідчого ізолятору. При цьому ОСОБА_1 був позбавлений можливості належного спілкування з дружиною, яку він бачив лише під час судового засідання із клітки для перебування затриманих осіб, що також спричиняло йому моральні страждання.

Перебування протягом тривалого часу під вартою та в статусі підозрюваного під час досудового розслідування, вплинуло на оцінку його моральних та психологічних якостей з боку керівництва Харківського прикордонного загону ХРУ ДПС України та товаришів по службі, внаслідок чого він змушений покладати значні зусилля аби відновити втрачену довіру відповідати статусу військовослужбовця правоохоронного органу. Причинену моральну шкоду позивач ОСОБА_1 оцінює в розмірі 600 000 гривень, яку вважає за необхідне стягнути саме з Державної казначейської служби України за рахунок відповідного бюджетного призначення Державного бюджету України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, причинену незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 86 798, 40 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової прокуратури Харківського гарнізону про відшкодування моральної шкоди, причиненої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - відмовити.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу Державна казначейська служба вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що за висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 12-рп/2001 від 03.10.2001 року (справа про відшкодування шкоди державою), структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок саме держави, а не за рахунок коштів державного органу. Крім того, вказує на те, що суд помилково прийшов до висновку, що військова прокуратура Харківського гарнізону є неналежним відповідачем у справі та помилково стягнув з Казначейства моральну шкоду, причинену незаконними діями органами досудового розслідування та прокуратури. Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», який затверджений постановою КМУ від 03.08.2011 № 845 (зі змінами) передбачено, зо Казначейство здійснює безпосередньо списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Отже, висновок суду про стягнення з Казначейства, а не з державного бюджету, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку є помилковим. Звертає увагу суду, що судом першої інстанції при розгляді справи не було встановлено всіх елементів цивільного правопорушення, а саме: протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів.

Також з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_3, в якій просив змінити рішення в частині розміру відшкодування моральної шкоди та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 128 711 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_3 посилався на те, що судом першої інстанції, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не було враховано, що позивач, не лише тривалий час перебував під слідством у статусі підозрюваного, а й певний строк необґрунтовано перебував під вартою. Розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди судом визначено лише в мінімальному розмірі. Зазначає, що з урахуванням практики ЕСПЛ, яка є джерелом права та встановленим рішенням ЕСПЛ у справі «Морі та Бенк проти Словаччини» розміру моральної шкоди за необґрунтоване перебування під вартою у розмірі 4000 Євро, тому представник вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди і позивачу повинен також становити не менш ніж 4000 Євро, що на момент ухвалення рішення за офіційний курсом НБУ складало 128 711 грн.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду 1-ї інстанції що Військова прокуратура Харківського гарнізону не є належним відповідачем у справі, є помилковим, оскільки відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., такий орган повинен бути відповідачем по справі, разом із іншим співвідповідачем - ДКСУ- оскільки відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок відповідного бюджетного призначення. Але вказана обставина, не може бути підставою для скасування законного по суті рішення суду 1-ї інстанції в частині встановлення підстав для стягнення моральної шкоди на користь Позивача, а є підставою для часткової зміни цього рішення шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини цих висновків суду, як це передбачено ч. 4 ст. 376 ЦПК України. Крім того вказує на те, що згідно частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Щодо твердження апелянта про незаконність рішення в частині зазначення судом про стягнення саме з ДКСУ моральної шкоди, а не з державного бюджету. В резолютивній частині рішення суду 1-ї інстанції чітко зазначено, що моральна шкода стягується за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тобто не безпосередньо з ДКСУ, а зі спеціального рахунку, за відповідним бюджетним призначенням для відшкодування такої шкоди, причиненої фізичним особам незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та Державної казначейської служби не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 січня 2015 року військовою прокуратурою Харківського гарнізону розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000001 за ознаками скоєння інспектором прикордонної служби третьої категорії Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України ОСОБА_1 та іншими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України (а.с. 20).

22 березня 2016 року по вищезазначеному кримінальному провадженню прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України (а.с. 8-10).

24 березня 2016 року за поданням прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону, слідчим суддею Дзержинського району м. Харкова відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО №2 7 УДПтС України в Харківській області на 60 днів до 22 травня 2016 року із визначенням суми застави у розмірі 413 400 гривень (а.с. 11).

19 травня 2016 року за поданням прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону слідчим суддею Дзержинського районного суду м. Харкова продовжено термін дії запобіжного заходу - тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_1 до 22 червня 2016 року (а.с. 12-13).

22 червня 2016 року підозрюваний ОСОБА_1 звільнений з під-варти у зв'язку із закінченням терміну дії запобіжного заходу. Інший запобіжний захід стосовно нього в даному кримінальному провадженні не обирався.

Постановою прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону від 16 грудня 2017 року кримінальне провадження № 0000001 від 05.01.2015 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати (а.с. 16-18).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 440цс16.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, АвтономнаРеспубліка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава реалізує правосуб'єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Стягнення шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частини п'ятої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок чого позивач знаходився під слідством та судом 1 рік 8 місяців 24 дні, останньому завдано моральну шкоду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР), у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанції помилково вважав, що початком періоду стяггнення є 24.03.2016 року - з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у СІЗО № 27, в той час як, на думку колегії суддів, цей перебір почався з 22.03.2016 року, з моменту повідомлення прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України.

Період з 22 березня 2016 року по 16 грудня 2017 року складає 1 рік 8 місяців 24 дні. Оскільки судом першої інстанції кількість днів, за які підлягає відшкодуванню моральна шкода визначена вірно, то підстав для зміни рішення не вбачається.

Колегія суддів вважає, що вірним є розрахунок суми стягнення суду першої інстанції шляхом помноження мінімального розміру заробітної плати на час ухвалення судового рішення згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік» 4 173 грн. на кожен місяць перебування під слідством, а саме за 1 рік 8 місяців 24 дні.

Позивач вказує на безпідставне тривале тримання під вартою в умовах Харківської установи виконання покарань № 27 із іншими особами, затриманими за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів. Зазначає, що під час тримання під вартою з ним не проводились процесуальні дії, що свідчить про вчинення психологічного тиску. Наголошує, що на момент тримання під вартою він мав на утриманні малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1 та дружину, яка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною у зв'язку з його хворобою та отримувала лише матеріальну допомогу у розмірі 1300 грн. Зауважує, що відчував моральні переживання за стан дружини та своєї дитини, у зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв'язків зі своєю родиною та неможливістю надання їм необхідної допомоги та покладенням на родину додаткових майнових витрат і фізичних зусиль. Вказує, що перебування протягом тривалого часу під вартою та в статусі підозрюваного вплинуло на оцінку його моральних та психологічних якостей з боку керівництва та товарищів по службі.

Враховуючи всі обставини, наведені позивачем, колегія суддів відхиляє його доводи щодо наявності підстав для стягнення відшкодування у більшому розмірі, оскільки, визначений судом розмір відшкодування відповідає засобам розумності та справедливості, вимогам закону.

Суд вірно відмовив у задоволенні позову і про відшкодування шкоди до відповідача військової прокуратуриХарківського гарнізону, оскільки в силу вимог закону, зазначених вище, обов'язок відшкодувати шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури покладається на державу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено про стягнення відшкодування саме за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тому помилковим є твердження Державної казначейської служби про те, що шкода відшкодована за рахунок коштів Державного казначейства.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та Державної казначейської служби залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова, постановлене 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна