Справа № 369/7284/19
Провадження № 2/369/3284/19
20.12.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Середенко Б.С.
за участі представника позивача: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним,
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним. Вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 (далі - Позивач) та її племіннику ОСОБА_3 (далі - Відповідач) належать на праві спільної часткової власності об`єкти нерухомого майна.
Враховуючи неможливість спільного використання вищевказаного майна, з метою оптимізації реалізації прав власників, між Позивачем і Відповідачем виникла домовленість щодо обміну належними їм частками таким чином, щоб до Позивача перейшло право власності у повному обсязі на земельну ділянку і розташований на ній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а до Відповідача - право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 .
Зокрема, Позивач одержала листа від Відповідача від 19.05.2018 із пропозицією укласти договір міни нерухомого майна (копія додається).
У цьому листі Відповідач запропонував Позивачу укласти договір міни нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належну йому 1/3 (одну третю) частину житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2 та 1/3 (одну третю) частину земельної ділянки площею 0,1216 га, яка розташована в АДРЕСА_2 . Натомість ОСОБА_2 запропоновано передати у власність ОСОБА_3 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Також для визначення співмірності часток Відповідач запропонував провести оцінку вартості цього майна.
Погодившись із цією пропозицією Відповідача, Позивачем замовлено у суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 оцінку вартості вищевказаного майна.
Отже, вартість належних Позивачу 2/3 частин квартири, що за договором міни підлягала передачі Відповідачу, становить 812 200 грн., а вартість належної Відповідачу 1/3 частини домоволодіння з урахуванням земельної ділянки, що за договором міни підлягала передачі Позивачу, становить 822 235 грн. Тобто, різниця у вартості майна, що підлягало обміну, становить 10 035 грн. на користь Відповідача (822 235 грн. - 812 200 грн.).
Ознайомившись 15.07.2018 у м. Києві із вищевказаними звітами про оцінку майна, наданими йому Позивачем, Відповідач погодився із викладеними там висновками щодо його вартості та підтвердив свої наміри провести обмін належної йому 1/3 частини домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , на належні Позивачу 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 із доплатою йому різниці вартості цього майна у розмірі 10 035 грн.
Того ж дня Позивач передала Відповідачу копії вищевказаних звітів про оцінку майна, а також гроші у сумі 10 035 грн. в якості оплати різниці вартості майна, яким вони обмінювались, а саме належної Позивачу 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 на належну Відповідачу 1/3 частину домоволодіння із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане підтверджується розпискою від 15.07.2018, наданою взамін Відповідачем, якою він іще раз засвідчивсвої наміри провести обмін належним йому і Позивачу майном. Вказану розписку засвідчила своїм підписом і Позивач.
При передачі зазначених документів та грошей та написанні розписки була також присутня мати Відповідача - ОСОБА_5 , яка своїм підписом у зазначеній розписці підтвердила її достовірність.
На даний час Відповідач одноособово користується квартирою АДРЕСА_1 .
Таким чином, Позивач та Відповідач домовилися про здійснення обміну належним їм майном, узгодили усі істотні умови договору, зафіксувавши їх у вищевказаних документах, після чого фактично відбулося повне виконання цього договору, який має усі ознаки договору міни, визначені законом.
Представник позивача під час судового засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.
Від імені ОСОБА_3 надійшла заява відповідно до якої останній не заперечував щодо задоволення позову. Разом з тим у вказаній заяві зазначена адреса: АДРЕСА_5 , проте з відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області останній зареєстрованим за вказаною адресою не значиться.
Стосовно визнання позову відповідачем, таке визнання не може бути взято судом до уваги, оскільки рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим (ст. 263 ЦПК України). Суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав (ст. 206 ЦПК України). В даному випадку за конкретних обставин справи такі законні підстави відсутні, а визнання відповідачами позову суперечить закону, тому суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову.
Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Стосовно правового регулювання міни, то згідно змісту вимог ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Статтею ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як зазначено в п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Серед загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину, ч. ч. 4-5 ст. 203 ЦК України закріплено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та він має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до вимог змісту ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
За змістом статті 210, ч.3 ст. 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.
В матеріалах справи наявна пропозиція ОСОБА_3 щодо укладення договору від 09.05.2018 року, відповідно до якої останній пропонує укласти договір міни нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1216 га., яка розташована за вищевказаною адресою. Натомість ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Крім того відповідно до копії розписки від 15.07.2018 року ОСОБА_3 у зв`язку з досягнутою домовленістю про обмін часками у праві власності на нерухоме майно прийняв від ОСОБА_2 : копії звітів про оцінку майна та 10 035, грн.. різниці у вартості майна, що підлягає обміну.
При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , котрі домовилися укласти договір міни, повинні були діяти відповідно до вимог вище зазначених правових норм Цивільного кодексу України та дотримуватися їх. Але сторони, дані вимоги чинного законодавства не виконали, тому договір міни за таких обставин не є укладеним й не створював прав та обов`язків для сторін. Договір міни (купівлі-продажу нерухомого майна (або його частини), підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, і не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Крім цього, суд при розгляді та винесенні рішення по даній справі керувався правовою позицією викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12, відповідно до змісту якої вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. Договір купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Виходячи із змісту вимог ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Пленум Верховного Суду України в п. 13постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинівнедійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір провизнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судамнеобхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України незастосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, ідержавній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно дост.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вонине є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Відповідно до п. 13 постанови пленумуВерховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розглядісправи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин небув нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідченнята чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемностіправочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчуватидоговір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів насплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бутипідставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
На думку суду за таких обставин сторони не створили для себе ніяких взаємних прав та обов`язків, і звернення позивача до суду, є безпідставним, оскільки спору фактично не має, а тому і відсутні правові підстави у позивача для звернення до суду з вище зазначеним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, про визнання договору міни дійсним, суд виходить із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності, відповідно до вимог п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено 02 січня 2020 року.

Суддя