ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3689/19 Справа № 191/1953/18 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з жовтня 2000 року він працював у воєнізованій охороні структурного підрозділу «Дніпровській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом № НО-169/ОС від 23 лютого 2018 року його було звільнено з 28 лютого 2018 року з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП України.

Вказане звільнення вважає незаконним та такими, що порушує ст.47 КЗпП України, оскільки з 26 лютого 2018 року до 23 квітня 2018 року він перебував на лікарняному, про що завчасно повідомляв відділ кадрів та надавав відповідні листки непрацездатності: серії АДК №186174, серії АДК № 186294, серії АДК №510125, серії АДК № 329360, серії АДК №038350.

Вважає, що виникли підстави для перенесення звільнення за ст.38 КЗпП, тому що узгоджував з роботодавцем своє бажання перенести дату звільнення на останній день хвороби, або на наступний після цього робочий день.

Про звільнення він дізнався лише 25 квітня 2018 року, що підтверджується підписом в наказі, а також в той же день було отримано трудову книжку.

Зазначає, що чинне законодавство зобов'язує роботодавця розрахуватися із працівником саме в день звільнення, а також видати йому трудову книжку з унесеним до неї записом про звільнення.

Враховуючи вищезазначені обставини, просить поновити його на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця»; стягнути з регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код: 40081237, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2018 року до 12 грудня 2018 року в розмірі 96 003 (дев'яносто шість тисяч три) грн. 29 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2018 року заяву ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про ухвалення додаткового рішення- задоволено.

Визначено, що стягненню з Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2018 року до 12 грудня 2018 року в розмірі 96 003 грн. 29 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції жодним чином не обгрунтовані та не відповідають матеріалам справи, оскільки постановляючи рішення у справі, суд першої інстанції допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, які визнав встановленими та дійшов до висновку про порушення відповідачем положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України в частині невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу сум у строки, встановлені Кодексом, тоді як на їх адресу будь-яких заяв щодо відкликання заяви про звільнення до закінчення строку попередження роботодавця не надсилалось. Крім того, є не правомірними висновки суду щодо наявності заходів впливу на позивача у вигляді примушування останнього написати заяву про звільнення. Отже, рішення суду від 12 серпня 2018 не може бути визнано законним та обгрунтованим.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що зі сторони керівництва здійснювався вплив на позивача з метою змушення його до звільнення, що в свою чергу свідчить про відсутність зі сторони позивача добровільного волевиявлення на складання заяви про звільнення в порушення вимог ст.38 КЗпП України.

У зв'язку з вищевикладеним суд прийшов до висновку, що навіть у разі якщо позивач і не передав відповідну заяву про відкликання заяви про звільнення до керівництва, то сам по собі факт написання заяви про звільнення був здійснений під тиском.

Також судом встановлені допущені відповідачем значні порушення порядку звільнення позивача, оскільки звільнений він був згідно наказу з 28 лютого 2018 року, але про своє звільнення дізнався лише 25 квітня 2018 року.

Колегія суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке:

Судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) про прийом на роботу від 03 жовтня 2000 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу 03 жовтня 2000 року на посаду стрільця у воєнізований загін охорони Придніпровської залізниці.

Згідно наказу (розпорядження) № 293/ОС від 01 квітня 2013 року ОСОБА_1 переведений на посаду заступника начальника загону по Запорізькому регіону відокремленого структурного підрозділу «Перший загін воєнізованої охорони» ДП «Придніпровська залізниця» з окладом 3 655 грн.

Згідно направлень на обов'язковий періодичний медичний огляд від 22 серпня 2017 року та 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 направлено на обов'язковий періодичний медичний огляд. Останнє направлення видане на підставі наказу структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 грудня 2017 року № НОР-1 442.

Згідно службової записки Першому заступнику директора РФ «Придніпровська залізниця ПАТ «Українська залізниця» від 20 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 повідомлено про погрозу на його адресу з боку начальника загону ОСОБА_2 про притягнення його до відповідальності за 9-ть місяців 2017 року за незбережені перевезення, після виходу з відпустки відправити його на позачерговий медичний огляд, по кінці року подати клопотання про притягнення його до відповідальності.

Відповідно до наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 25 жовтня 2017 року № 297 ОСОБА_1 премійовано у розмірі посадового окладу.

Згідно наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28 грудня 2017 року № 762/Н, ОСОБА_1 за підсумками роботи 9 місяців 2017 року за неналежне виконання посадових обов'язків, згідно зі ст. 147 КЗпП України, оголошено догану.

Позивачу надсилалася також телеграма №39/НОР-1 від 31 січня 2018 року щодо проведення оперативного розбору випадку не збереженого перевезення вантажу по відправці.

Відповідно до наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 19 лютого 2018 року №84/Н, ОСОБА_1 за підсумками роботи за 2017 рік за неналежне виконання посадових обов'язків, згідно зі ст. 147 КЗпП України, оголошено догану.

Згідно матеріалам справи, позивачем було отримано телеграму № НО-20/75 від 21 лютого 2018 року HOP-1, якою він був запрошений на 23 лютого 2018 року о 10-00 годин.

В цей же день (23 лютого 2018 року) позивачем було подано письмову заяву про звільнення з 28 лютого 2018 року у зв'язку з виходом на пенсію.

Відповідно до наказу Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 169/ОС від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено 28 лютого 2018 року з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком ст.38 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків відповідно до вимог п.3.1.18 колективного договору залізниці.

Факт виплати позивачу одноразової матеріальної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків в розмірі 31 670,32 грн підтверджується платіжною відомістю № 70 від 28 лютого 2018 року про перерахування на рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" зазначеної суми (а.с.20-21).

Згідно листку непрацездатності серії АДК № 186174 від 07 березня 2018 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному в період з 26 лютого 2018 року по 08 березня 2018 року.

Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2018 року позивачу нараховано суму до виплати в розмірі 1 066,39 грн за період знаходження на лікарняному 8 днів у березні 2018 року (а.с.23).

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), працівник має право розірвати трудовий договір, укладений в невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, а у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема виходом на пенсію, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідач видав наказ від 23 лютого 2018 року № НОК-163/ОС про звільнення позивача 28 лютого 2018 року, тобто у строк, про який він просив у написаній ним особисто заяві (а.с.18). Дії відповідача регламентовані положеннями ст. 38, 40 КЗпП України та жодним чином не суперечать їм. Так, ст.38 КЗпП України, як вказувалось вище, передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу звільнити працівника у строк, про який просить працівник, тобто звільнення працівника за ст.38 КЗпП України не є ініціативою роботодавця. Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Ключовим для застосовування змісту цієї норми є саме ініціатива власника або уповноваженого ним органу. Вказане кореспондується з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, який визначає, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Крім того, Міністерство соціальної політики України у своєму листі від 27.04.2012 № 70/06/186-12 зазначає, що чинним законодавством України не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та вказано, що право на оплату часу непрацездатності виникає в період роботи, включаючи і день звільнення.

Щодо здійснення повного розрахунку з позивачем у день звільнення, то відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На виконання вказаної норми відповідачем було здійснено виплату всіх сум, що належать позивачу, про що свідчить платіжна відомість № 70 від 28 лютого 2018 року. Крім того, в день звільнення позивач дійсно був непрацездатний. З урахуванням вимог ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яка визначає, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством, позивачу сплачено кошти за період його непрацездатності після звільнення. Пов'язано це з тим, що позивач хворів з 26 лютого 2018 року до 07 березня 2018 року, а стати до роботи йому необхідно було 08 березня 2018 року, про що свідчить листок непрацездатності серії АДК №186174. Керуючись вищевказаною нормою (ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування») позивачу був оплачений безперервний період непрацездатності, який охоплює час роботи та час після звільнення (з 01 березня 2018 року до 07 березня 2018 року). Тобто відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем.

В подальшому, після написання заяви та видання наказу про звільнення на підставі такої заяви, позивач на адресу відповідача будь-яких заяв щодо відкликання заяви про звільнення до закінчення строку попередження роботодавця не надсилав. Факт відсутності такої заяви встановлений і судом першої інстанції та не спростований позивачем.

Колегія суддів вважає необгрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивач не залишив роботу внаслідок перебування на лікарняному, оскільки чинним законодавством не передбачено заборону можливості звільнення працівника за власним бажанням в період перебування останнього на лікарняному внаслідок тимчасової непрацездатності.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо наявності заходів впливу на позивача у вигляді примушування його написати заяву про звільнення, а наявні накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не можуть бути доказом примушування позивача до написання заяви про звільнення.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач про своє звільнення дізнався лише 25 квітня 2018 року, що є значним порушенням порядку звільнення позивача також не підтверджуються матеріалами справи, оскільки всі належні до виплати позивачу у зв'язку з його звільненням суми були перераховані відповідачем та зараховані на рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" 28.02.2018 року, про що позивач не міг не знати.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В зв'язку зі скасуванням судового рішення, додаткове рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню.

Судові витрати, понесені відповідачем в зв'язку з переглядом судового рішення, підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2018 рок- скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова