Справа № 350/1996/18
Провадження № 22-ц/4808/364/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Нижньострутинська сільська рада та ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2019 року, постановленого суддею Калиній Г.В.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом та просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування належним йому житловим будинком, який знаходиться у АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що є власником житлового будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок з господарськими спорудами належить йому на підставі договору дарування домоволодіння від 15 грудня 2015 року. У цьому будинку прописана та проживає його мати ОСОБА_3, а відповідач тільки зареєстрована, але фактично не проживає. Понад два роки в житловому будинку не з'являється, участі в його утриманні не приймає, її особисті речі там відсутні і місцезнаходження на даний час йому не відоме.

У зв'язку з тим, що відповідач добровільно з будинку не виписалася, змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 10 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Апелянт у скарзі зазначає, що судом неправильно застосовано норми процесуального права.

Висновок суду, що у будинку зареєстрована відповідач як член його сім'ї є помилковим. Відповідач зареєструвалася у будинку як член сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_3, яка 15 грудня 2015 року подарувала йому належний на праві власності житловий будинок.

Відповідач не є членом його сім'ї та не була такою на час набуття ним права власності на житловий будинок. Відповідач тільки зареєстрована в житловому будинку незаконно, так як право користування будинком членів сім'ї власника є похідним від виникнення у власника права власності. Отже, при виникненні права власності на житловий будинок колишнього власника припиняється і право користування колишніх членів сум'ї колишнього власника.

Просить суд врахувати, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника житла і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст.158-170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Отже, на даний час відповідач не є наймачем житлового будинку, а є колишнім членом сім'ї колишнього власника житлового будинку.

Апелянт у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, у якій просить справу слухати у його відсутності.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши третіх осіб, які вимоги апеляційної скарги підтримали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у 2015 році мама відповідача ОСОБА_3 вже зверталась до суду із позовом про визнання дочки такою, що втратила право на проживання у будинку. У задоволенні цього позову було відмовлено через те, що ОСОБА_2 не проживала у будинку з поважних причин у зв'язку з перебуванням на роботі за межами України, що має преюдиційне значення для даної справи. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2 перебуває за межами України в Республіці Чехія, тому позивач також не довів належними та допустимими доказами відсутність відповідача у належному йому житловому будинку понад встановлені строки без поважних причин.

Колегія суддів вважає такий висновок суду ухваленим без дотримання норм матеріального права та не відповідає вимогам ЦПК України щодо законності і обґрунтованості.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1. Наведене підтверджується копіями договору дарування домоволодіння від 15 грудня 2015 року, копіями витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно НОМЕР_2 від 15 грудня 2015 року, НОМЕР_3 від 15 грудня 2015 року (а.с. 9 - 12).

Згідно даного правочину будинок позивачу подарувала мама сторін ОСОБА_3

В засіданні апеляційного суду встановлено, що у даному будинку зареєстрована ОСОБА_2, сестра позивача.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №360 встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в будинку матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично не проживає протягом останніх 1,5 року. На даний час, зі слів матері ОСОБА_3, вона фактично проживає в Чехії (а.с. 15).

Зазначені обставини підтвердила також у судовому засіданні апеляційного суду сільський голова ОСОБА_4

ОСОБА_3 вже зверталася раніше до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом у домоволодінні АДРЕСА_1. Рішенням Рожнятівського районного суду від 13 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за його безпідставністю. Судом у справі №350/390/15-ц встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживала у будинку відповідача з поважних причин у зв'язку з перебуванням на роботі за межами України

У зв'язку з цим суд першої інстанції послався на ч.2 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Суд першої інстанції, взявши за основу вже встановлений рішенням суду факт перебування ОСОБА_2 за межами України з поважних причин, та поклавши це в основу рішення, яке оскаржується, не звернув уваги, що у 2015 році до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття з реєстрації звернулася мама відповідача ОСОБА_3 як власник домоволодіння по АДРЕСА_1.

З 15 грудня 2015 року власником домоволодіння став позивач ОСОБА_1, а тому попереднє рішення суду не може мати преюдиційного значення для обставин позову, які викладені ОСОБА_1

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає як обов'язкову умову для втрати права на користування житлом наявність у особи, яка втрачає таке право, статусу члена сім'ї власника житла.

Матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що ОСОБА_2 є членом сім'ї власника житла ОСОБА_1

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Даних, що відповідач проживає з позивачем та веде з ним спільне господарство, в матеріалах справи немає, тим більше, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов та довідки від 01 листопада 2018 року відповідач зареєстрована в будинку, але не проживає останніх 1,5 року, а з слів матері проживає у Чехії (а.с. 15, 22).

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування житловим будинком у АДРЕСА_1, оскільки домоволодіння відчужено її матір'ю ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1, і відповідач будинок як житло не використовує тривалий час, та самостійно без перешкод колишнього чи теперішнього власника втратила зв'язок з майном та використання як житлового приміщення. Утримання відповідачем тільки реєстрації у будинку нового власника не може вважатись у даному конкретному випадку втручанням у право на житло ОСОБА_2 та обмежувати титульного власника за наявності перешкод у користуванні власністю.

Колегія суддів за фактичними обставинами даної справи приходить до висновку, що задоволення вимог позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням не може вважатись свавільним виселенням особи із житлового приміщення чи невиправданим втручанням у право на житло.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку у власному будинку.

За змістом ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Оскільки процедура зняття з реєстрації визначена спеціальним Законом та у зв'язку із задоволенням вимог позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим будинком, що і є підставою для зняття з реєстрації, відсутні підстави для задоволення цієї вимоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не належним чином оцінив докази, подані сторонами, не встановив обставини, що мають значення для справи та дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки відповідач зареєстрована у спірному будинку із дозволу колишнього власника - її матері, яка відчужила домоволодіння ОСОБА_1, який на даний час є його власником, та має право на захист. У будинку відповідач не проживає протягом 1,5 року до звернення до суду з даним позовом. У матеріалах справи є достатньо доказів, що відповідач вибула з будинку, не проживає і не цікавиться ним, і будинок не є для неї житлом.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія НОМЕР_4, виданий Рожнятівським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 14 червня 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 такою, що втратила право на користування житловим будинком, який знаходиться у АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_1 за договором дарування від 15 грудня 2015 року та зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номером 49940477.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк