Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 643/6453/17

провадження № 61-28370св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року у складі судді Довготько Т. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Я. М. про визнання іпотечного договору недійсним та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 21 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 264 320,00 грн строком на шість місяців, які останній зобов'язався повернути не пізніше 21 вересня 2013 року. У якості забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 21 березня 2013 року між цими ж сторонами укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Зазначена квартира придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу у період перебування у шлюбі з нею, тобто остання є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4, укладаючи договір позики та іпотечний договір від 21 березня 2013 року, внаслідок юридичної необізнаності, без дозволу органів опіки та піклування, порушив її права та права їхніх дітей на користування житлом. На укладення зазначених договорів вона своєї згоди не надавала, про них їй нічого не було відомо.

Крім того, зазначила, що вказана квартира набута її чоловіком ОСОБА_4 в період шлюбу з нею, а тому вона має право на частку у спільній сумісній власності подружжя. Вважає, що іпотечний договір, укладений чоловіком без її на те згоди, порушує її законні права та інтереси, права та інтереси їхніх малолітніх дітей, є таким, що укладений всупереч вимог закону та підлягає визнанню недійсним, оскільки сторони договору не дотрималися вимог статті 203 ЦК України та порушили її майнові права та права малолітніх на користування квартирою, уклавши договір без її згоди та згоди органу опіки та піклування.

Враховуючи наведене, позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним іпотечний договір від 21 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя, а тому вимоги про визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири не підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним суд посилався на недоведеність проживання неповнолітніх дітей у квартирі, що є предметом іпотеки на час укладання договору, а також дійшов висновку, що дії ОСОБА_4 під час укладення іпотечного договору не були добросовісними, при цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя ОСОБА_5 не встановлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог із інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог із інших підстав, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами відсутній спір щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири, оскільки ОСОБА_4 зазначені позовні вимоги ОСОБА_3 визнав, проти того, що квартира придбана під час шлюбу з позивачем не заперечував, при цьому будь-яких відомостей про те, що існують перешкоди у реєстрації права власності позивача на Ѕ частини квартири у позасудовому порядку суду не надано. Відсутність між сторонами спору щодо цього питання свідчить, на думку судової колегії, лише про намагання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ухилитись від виконання умов договору позики, укладеного із ОСОБА_5

Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 під час укладення іпотечного договору з ОСОБА_5 не отримав згоди ОСОБА_3, при цьому будь-яких відомостей на підтвердження зловмисної домовленості сторін іпотечного договору або іншої спільної недобросовісності суду надано не було. Крім того, посилання на порушення інтересів дітей не взяті до уваги, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що на укладення договору позики та іпотечного договору від 21 березня 2013 року позивач своєї згоди не надавала, ні в усній, ні в письмовій формі, про ці правочини їй взагалі нічого не було відомо. Укладений ОСОБА_4 іпотечний договір без згоди на це позивача порушує її законні права та інтереси, а також права та інтереси малолітніх дітей, договір укладений всупереч вимогам закону та підлягає визнанню недійсним. Квартира, яка передана в іпотеку, є спільним майном подружжя, цей факт сторони не оспорювали в судовому засідання, а тому він не підлягав доказуванню. З часу придбання цієї квартири, позивач із чоловіком та дітьми постійно мешкають за вказаною адресою, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція та висновки Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом установлено, що кватира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2004 року.

Згідно із копією свідоцтва про укладення шлюбу, переклад якого зроблено бюро перекладів «GLOBAL UA», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали шлюб 17 січня 2001 року.

Тобто зазначена квартира придбана в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

21 березня 2013 року між ОСОБА_4 (позичальник) та ОСОБА_5 (позикодавець) укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М., за реєстровим № 470, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а останній прийняв та зобов'язався повернути грошові кошти в сумі 264 320,00 грн, що в еквіваленті за курсом Національного банку України становить 33 040,00 доларів США, з поверненням до 12 вересня 2013 року у порядку та в строки, що передбачені цим договором. У пункті 8 цього договору зазначено, що згідно з заявою позичальника, він у шлюбі не перебуває, та не проживає однією сім'єю з жінкою.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 21 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М., зареєстрований у реєстрі за № 473, за умовами якого ОСОБА_4 передав належну йому квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,7 кв. м, житловою площею 27,5 кв. м в іпотеку ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_1012 про виселення та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_4 умов договору позики 06 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу йому передана вимога про повернення грошових коштів за договором позики протягом 30 днів у сумі 254 400,00 грн, що є еквівалентом сумі 31 800,00 доларів США та сплати штрафу в сумі 2 4960,00 грн, що є еквівалентом 3 120,00 доларів США, з попередженням про те, що у разі її незадоволення, ОСОБА_5 розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_4 вимогу про повернення позики не виконав, у зв'язку з чим 03 лютого 2014 року на підставі іпотечного договору звернуто стягнення на предмет іпотеки, в результаті чого право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_5

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, ВеликаПалата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов'язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди неправильно застосували до виниклих правовідносин норми матеріального права та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем іпотечного договору, оскільки договір іпотеки від 21 березня 2013 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3, яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована відповідачами, а тому є всі підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України.

Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірної квартири, то колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне у задоволенні зазначеної вимоги відмовити, оскільки цивільне право підлягає захисту у разі його порушення, невизнання або оспорювання, проте в цьому випадку між сторонами відсутній спір з цього питання, ОСОБА_4 зазначені позовні вимоги ОСОБА_3 визнав, проти того, що квартира придбана під час шлюбу з позивачем не заперечував, відомості про існування перешкоди у реєстрації права власності позивача на Ѕ частини квартири у позасудовому порядку суду не надано.

При цьому, Верховний Суд зазначає, що при посвідченні договору іпотеки нотаріус перевірив правовий статус ОСОБА_11, який вказав, що на момент укладення договору, прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки немає та предмет іпотеки не знаходиться в спільній власності з третіми особами, а тому порушень зі сторони відповідача приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Я. М. не вбачається.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року, оскільки вони ухвалені при неправильному застосуванні норм матеріального права, та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, а саме визнання недійсним договору іпотеки від 21 березня2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та відмову у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_3права власності на Ѕ частини спірної квартири.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, судові витрати в розмірі 121,80 грн за подання позовної заяви, 267,96 грн за подання апеляційної скарги та 292,32 грн за подання касаційної скарги, а всього 682,08 грн підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у рівних частинах по 341,04 грн із кожного.

Судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 121,80 грн підлягають стягненню у рівних частинах по 60,90 грн з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 на користь держави.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 доОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Яни Михайлівни задовольнити частково.

Визнати недійсним іпотечний договір від 21 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Яною Михайлівною, за реєстровим № 472.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у рівних частинах судовий збір у розмірі 682,08 грн (по 341,04 грн із кожного).

Стягнути з ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 121,80 грн (по 60,90 грн із кожного).

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак