Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 643/19078/15-ц

провадження № 61-17962св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року у складі суддів: Піддубного Р. М., Гуцал Л. В., Пономаренко Ю. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири.

Позов мотивовано тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1. 02 червня 2014 року внаслідок протікання труби системи постачання холодної води в квартирі НОМЕР_1, що знаходиться поверхом вище, сталося залиття приміщень його квартири, про що 18 червня 2014 року представником Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (далі - КП «Жилкомсервіс») було складено відповідний акт. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року було частково задоволено його позов про відшкодування шкоди та стягнуто з ОСОБА_2 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, у відшкодуванні майнової шкоди було відмовлено за недоведеністю.

Згідно звіту про оцінку від 20 травня 2016 року розмір майнової шкоди, завданої залиттям квартири, яке сталось 02 червня 2014 року, становить 58 800 грн.

Посилаючись на те, що залиття сталося з вини власника квартири НОМЕР_1 ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на відшкодування завданої йому майнової шкоди 58 800 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 49 000 грн, судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 200 грн, всього стягнуто 49 687 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів факт залиття квартири, протиправність дій відповідача, а відповідач не довела відсутність своєї вини у завданні шкоди. На підтвердження розміру майнової шкоди позивачем надано звіт про оцінку від 20 травня 2016 року, який відповідачем не спростований. Враховуючи, що відповідно до вимог статті 1166 ЦК України відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, вартість матеріальних збитків, які завдані залиттям квартири позивача, складає 49 000 грн, тобто без врахування податку на додану вартість (58 800 грн - 9 800 грн = 49 000 грн).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів належними доказами розмір завданої йому шкоди, оскільки акт про обстеження не містить інформацію, яка дозволяє чітко визначити обсяг робіт та матеріалів, необхідних для усунення наслідків залиття приміщень, у ньому зазначено лише про наявність слідів залиття на стінах, стелі, підлозі приміщень та не зазначено площі та характеру пошкоджень.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд не прийняв до уваги попереднє рішення суду від 20 січня 2015 року, яким встановлена вина ОСОБА_2 у заподіянні шкоди внаслідок залиття, яке не було оскаржено відповідачем в апеляційному порядку. Акт про обстеження помешкання від 18 червня 2014 року містить інформацію про те, що залиття квартири сталось внаслідок протікання води з квартири НОМЕР_1, яка розташована поверхом вище, а також зафіксовані виявлені сліди залиття. На підтвердження розміру завданих збитків було надано звіт про залиття квартири від 09 листопада 2015 року, а також звіт про оцінку матеріального збитку від 20 травня 2016 року, яким суд апеляційної інстанції не надав оцінки та не зазначив, чому ці докази не прийняті судом як такі, що підтверджують розмір нанесених збитків.

(2) Позиція ОСОБА_2 - відповідача у справі

У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, зазначає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції було зроблено правильний висновок про те, що доведення розміру завданої шкоди є процесуальним обов'язком позивача. Наданий позивачем акт обстеження від 18 червня 2014 року не містить всю необхідну інформацію, яка дозволяє визначити обсяг робіт та матеріалів, необхідних для усунення наслідків залиття приміщення та не може бути доказом розміру матеріальної шкоди. Пошкодження у квартирі, вказані у наданому позивачем звіті, не відповідають акту обстеження від 18 червня 2014 року та містить перелік ремонтних робіт об'єктів, зокрема роботи з електрики, установка плінтуса, установка ДСП та інше, які не були пошкоджені при залитті квартири, тому вказаний звіт не є належним і допустимим доказом розміру завданої шкоди в розумінні цивільного процесуального законодавства.

19 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1.

Квартира НОМЕР_1 цього ж будинку, що розташована над квартирою позивача, належить ОСОБА_2

18 червня 2014 року виконуючим обов'язки начальника та майстром дільниці № 38 КП «Жилкомсервіс» було складено акт, з якого вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 наявні сліди залиття житлових кімнат, залиття шпалер стін та стелі, в одній з кімнат лінолеум. В коридорі, ванній кімнаті, санвузлі та кухні стіни обкладені плиткою, стеля пластикова, маються потьоки. Зі слів ОСОБА_1 залиття сталося внаслідок протікання шлангу холодної води в квартирі, що розташована поверхом вище.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частинами першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У частині першій статті 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (стаття 179 ЦПК України 2004 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем доведено факт завдання шкоди відповідачем, проте акт про залиття квартири не відповідає вимогам щодо його змісту та форми, отже не може бути належним доказом розміру завданої шкоди.

Разом з тим судом не враховано, що сам по собі акт є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані.

Суд першої інстанції установив, що згідно звіту про оцінку матеріального збитку від 20 травня 2016 року вартість збитків, що нанесені залиттям квартири АДРЕСА_1, становить 58 800 грн, з яких податок на додану вартість становить 9 800 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача, який підтверджений звітом про оцінку матеріального збитку, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз не заявляла та не надала інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу шкоди, хоча це є її процесуальним обов'язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди.

Враховуючи наведене суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції були належним чином оцінені подані сторонами докази, вірно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року скасувати, рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С. П.Штелик