22-ц/812/25/19Провадження № 22-ц/812/25/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 467/569/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Лептуга С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вісла»

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухваленого 22 серпня 2018 року під головуванням судді Кологривої Т.М. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 27 серпня 2018 року, у цивільній справі

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агрофірма Вісла» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Арбузинська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, та

за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Вісла», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових договорів до нього,

в с т а н о в и в:

В червні 2017 року ТОВ «Агрофірма Вісла» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позивач зазначав, що між товариством та ОСОБА_1 було укладено договір оренди належної останньому на праві власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,12 га, яка розташована в межах Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області строком на 10 років. Договір зареєстровано в Миколаївській регіональній філії 29 травня 2006 року за № 51.

21 серпня 2007 року між сторонами було укладено додатковий договір до вказаного договору, яким збільшено термін дії договору з 10 років до 15 років та збільшено розмір орендної плати з 1,7 % до 2,5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Додатковий договір зареєстровано у Державному реєстрі земель 22 серпня 2007 року за № 23.

23 липня 2008 року між сторонами було укладено ще один додатковий договір до договору оренди землі від 29 травня 2006 року, яким збільшено термін дії договору з 15 років до 25 років та збільшено розмір орендної плати до 4 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Додатковий договір зареєстровано у Державному реєстрі земель 4 серпня 2008 року.

В травні 2017 року позивачу стало відомо про те, що 30 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 49 років. Який зареєстровано 14 вересня 2016 року за № 31466990.

Посилаючись на те, що укладений 30 серпня 2016 року договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушує права товариства на використання земельної ділянки, оскільки даний договір укладений в період дії договору оренди від 29 травня 2006 року, відповідач двічі розпорядився своїм майном, що суперечить нормам цивільного судочинства, позивач просив суд визнати недійсним вказаний договір оренди земельної ділянки, укладений 30 серпня 2016 року.

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ТОВ «Агрофірма Вісла», в якому просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 29 травня 2006 року № 269, укладений між ним та ТОВ «Агрофірма Вісла» та додаткові договори до нього від 22 серпня 2007 року та 23 липня 2008 року.

ОСОБА_1 посилався на те, що між ним та ТОВ «Агрофірма Вісла» існувала усна домовленість, згідно з якою відповідач користувався належною йому на праві власності вказаною земельною ділянкою, а він в свою чергу отримував за це відповідні платежі, домовившись при цьому, що в будь-який час зможе повернути цю земельну ділянку.

8 червня 2016 року він звернувся до ТОВ «Агрофірма Вісла» із заявою, в якій повідомив про відсутність бажання продовження подальших домовленостей користування землею. Відповідач повідомив йому про наявність укладеного 29 травня 2006 року між ними договору оренди земельної ділянки. Однак, він не укладав та не підписував вказаний договір та додаткові договори до нього.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 7 липня 2017 року в якості співвідповідача по первісному позову було залучено ОСОБА_2

Ухвалою того ж суду від 17 липня 2017 року обидва позови обєднано в одне провадження.

Рішенням того ж суду від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову ТОВ «Агрофірма Вісла» відмовлено.

Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі, укладеного у 2005 році між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Вісла», зареєстрований 29 травня 2006 року у Книзі державної реєстрації договорів оренди Миколаївської регіональної філії за № 51; визнано недійсним додатковий договір оренди землі № 269, укладений 24 серпня 2007 року до договору оренди землі № 269 від 29 травня 2006 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Вісла», зареєстрований 22 серпня 2007 року у Арбузинському реєстраційному секторі № 5 за № 23; визнано недійсним додатковий договір оренди землі № 292, укладений 23 липня 2008 року до договору оренди землі № 269 від 29 травня 2006 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Вісла», зареєстрований 4 серпня 2008 року у Арбузинському реєстраційному секторі № 5 за № 41. Також суд розподілив судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Вісла» та додаткові договори до нього, ОСОБА_1 не підписував, що свідчить про те, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, передбачені Законом України «Про оренду землі». За такого, наявність укладеного та зареєстрованого договору оренди землі від 30 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не порушує права ТОВ «Агрофірма Вісла».

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Вісла» посилаючись на неповне зясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «Агрофірма Вісла» задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було взято до уваги акт підтвердження особи орендодавця від 4 грудня 2013 року, який ОСОБА_1 підписав особисто, та яким він підтвердив своє волевиявлення щодо укладення основного договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до нього, визнавши факт своєї обізнаності про його існування. За такого, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подано відзив, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом в повній мірі досліджені наявні в матеріалах справи висновки експертів та дослідженні в сукупності докази, зокрема судом надана обєктивна оцінка акту підтвердження особи орендодавця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Агрофірма Вісла» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 30 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір оренди спірної земельної ділянки, не порушує права ТОВ «Агрофірма Вісла», оскільки договір оренди, який зареєстровано в 2006 році, та додаткові договори, на підставі яких ТОВ «Агрофірма Вісла» користувалось спірною земельною ділянкою, є недійсними, як такі, що не були підписані ОСОБА_1, а також відсутності підстав для застосування позовної давності до вимог останнього. При цьому, суд поставився критично до акту підтвердження особи орендодавця від 4 грудня 2013 року, виходячи з того, що в ньому зазначена неправдива інформація.

Однак в повній мірі з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Із матеріалів справи вбачається, що в 2005 році ТОВ «Агрофірма Вісла» уклало з ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки площею 7,12 га, яка розташована в межах Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області строком на 10 років. Договір зареєстровано в Миколаївській регіональній філії 29 травня 2006 року за № 51.

24 серпня 2007 року між сторонами укладено додатковий договір до вказаного договору, яким збільшено термін дії договору з 10 років на 15 років та збільшено розмір орендної плати з 1,7 % до 2,5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Додатковий договір зареєстровано 22 серпня 2007 року у Арбузинському реєстраційному секторі № 5 за № 23.

23 липня 2008 року між сторонами укладено ще один додатковий договір до договору оренди землі від 29 травня 2006 року, яким збільшено термін дії договору з 15 років на 25 років та збільшено розмір орендної плати до 4 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Додатковий договір зареєстровано 4 серпня 2008 року у Арбузинському реєстраційному секторі № 5 за № 41.

4 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписав особисто акт підтвердження особи орендодавця, яким він підтвердив, що йому відомо зміст договору оренди належної йому земельної ділянки, зареєстрованого 29 травня 2006 року, за яким вказана земельна ділянка передана в оренду на 25 років (т. 1, а.с. 9).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 30 жовтня 2017 року, проведеної Миколаївським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі Миколаївське відділення ОНДІСЕ МЮ України), підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі, укладеному у 2005 році, виконаний не самим ОСОБА_1, а іншою особою. Також експертом зроблено висновок, що підпис від імені ОСОБА_1 у додатковому договорі оренди землі, укладеному 24 серпня 2007 року, виконаний не самим ОСОБА_1, а іншою особою (т.1, а.с. 157-161).

За висновком судово-почеркознавчої експертизи від 5 червня 2018 року, проведеної Миколаївським відділенням ОНДІСЕ МЮ України підпис від імені ОСОБА_1 у додатковому договорі оренди землі, укладеному 23 липня 2008 року, виконаний не самим ОСОБА_1, а іншою особою (т.2, а.с. 3-7).

Представник ТОВ «Агрофірма Вісла» подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 206-207).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, що була чинна на час укладення оспорюваного правочину) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 цього Закону).

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що оспорюваний договір та додаткові договори до нього, укладені від імені ОСОБА_1, підписані не ним, а іншою особою. Таким чином, зазначений договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_1, а тому суд дійшов правильного висновку про недійсність зазначеного договору землі та додаткових договорів до нього на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 144/1292/15-ц.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 звернувся з пропуском строку позовної давності. Поважних причин для поновлення цього строку ОСОБА_1 також не наведено.

Твердження ОСОБА_1, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки він дізнався про порушення прав лише в 2016 році, а раніше не знав і не міг дізнатися про порушення прав, є безпідставними та такими, що не ґрунтується на встановлених судом обставинах справи.

З огляду на наведене, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає в звязку з пропуском позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що відповідач надав до суду належні та допустимі докази звернення ОСОБА_1 до суду після спливу позовної давності, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову останнього, рішення в цій частині підлягає скасуванню на підставі частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенню позову в звязку з пропуском позовної давності.

Вирішуючи позов ТОВ «Агрофірма Вісла» колегія суддів дійшла наступного.

30 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено та зареєстровано договір оренди належної останньому земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,12 га, яка розташована в межах Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області строком на 49 років. Договір зареєстровано 14 вересня 2016 року за № 31466990.

ТОВ «Агрофірма Вісла» просило визнати недійсним вказаний договір оренди земельної ділянки, посилаючись на те, що даний договір укладений в період дії вказаного вище договору оренди цієї ж земельної ділянки, зареєстрованого 29 травня 2006 року, а тому він порушує права товариства на використання цієї земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору від 30 серпня 2016 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ТОВ «Агрофірма Вісла» не є стороною зазначеного договору. Разом з тим позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його право на використання зазначеної земельної ділянки. Отже, порушено право ТОВ «Агрофірма Вісла» на використання у господарській діяльності орендованої у ОСОБА_1 земельної ділянки на підставі продовженого на новий строк договору оренди, зареєстрованого від 29 травня 2006 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що договір оренди земельної ділянки від 30 серпня 2016 року, укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з порушенням прав ТОВ «Агрофірма Вісла», а тому такий договір є недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Враховуючи викладене, позов ТОВ «Агрофірма Вісла» підлягає задоволенню.

Таким чином, рішення в частині позовних вимог ТОВ «Агрофірма Вісла» підлягає скасуванню на підставі частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь позивача ТОВ «Агрофірма Вісла» підлягає стягненню судовий збір, в тому числі, з урахуванням судових витрат на апеляційний розгляд, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 6880 грн., тобто з кожного по 3440 грн.

Керуючись статей 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вісла» задовольнити.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вісла» задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 7,12 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, кадастровий номер :07:000:0045, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30 серпня 2016 року, який зареєстровано 14 вересня 2016 року Арбузинською районною державною адміністрацією Миколаївської області за № 31466990.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вісла» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 3440 грн. судового збору з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_3

Повне судове рішення складено 11 січня 2019 року.