22-ц/804/2303/19
265/9075/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/9075/18

Номер провадження 22-ц/804/2303/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,

секретар Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2019 року, у складі судді Мельник І.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

до ОСОБА_3

третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради

про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

В с т а н о в и в:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 , в свої інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її та ОСОБА_2 .

В мотивування позову зазначила, що у період з 2010 року по липень 2018 року позивач разом із дитиною ОСОБА_2 та чоловіком ОСОБА_4 , сином відповідача, проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Власницею вказаної квартири є відповідач, яка не зареєстрована за цією адресою та має інше місце проживання. За цією адресою з дозволу власника була зареєстрована позивач з дитиною. З травня 2018 року в сім`ї позивача склалися труднощі, у зв`язку з якими вона з дитиною вимушена була тимчасово проживати у своєї матері. Повернувшись до квартири, позивач не мала можливості користуватись житлом, оскільки було замінено замки. В квартирі знаходяться речі та одяг її та дитини. За цим фактом позивач неодноразово зверталась до поліції. З травня по липень 2018 року дитина знаходилась тільки на утриманні та вихованні позивача, яка немає власного житла, вимушена проживати з дитиною у своєї матері в однокімнатній квартирі. Відповідач не дає згоду позивачу та дитині на користування вказаною квартирою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зокрема зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї власника спірної квартири, тобто колишньою невісткою та відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР має право на користування зазначеним будинком, в чому колишній чоловік їй чинить перешкоди.

Вказує, що позивач ОСОБА_1 спільно з відповідачем ОСОБА_3 не проживала, спільним побутом пов`язана не була, позивач самостійно без будь-якого примусу вибула із зазначеної квартири, має інше житло, в якому проживає разом із своєю матір`ю та дитиною.

Судом помилково прийнято до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 , яка про всі обставини справи знає тільки зі слів ОСОБА_1

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом невірно застосовано до спірних правовідносин статті 64, 156 ЖК УРСР, статтю 405 ЦК України.

Відповідно до положень статті 360 ЦПК України ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не подано.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції

В судове засідання апеляційного суду сторони та представник третьої особи не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.140, 141, 142, 144 ). Сторони надали до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с.146, 147).

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача - ОСОБА_6 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , 2009 року народження, є неповнолітньою особою, онуком відповідача ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї власника спірної квартири, тобто колишньою невісткою відповідача, оскільки шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 припинені на підставі рішення суду.

Суд також виходив з того, що посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що її сумісне проживання з колишньою невісткою ОСОБА_1 порушує її права як власника спірної квартири та є неможливим через систематичне порушення останньою правил співжиття є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 з вимогами про виселення чи визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, до суду не зверталася, доказів про вчинення дій зі сторони ОСОБА_1 , які б свідчили про систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, суду не надала.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що необхідно усунути перешкоди позивачу в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити її в квартиру, оскільки остання зареєстрована та має право на користування в даній квартирі, незважаючи на те, що є колишнім членом сім`ї власника квартири ОСОБА_3 . Крім того, рішення суду про виселення позивача чи втрату нею права користування спірною квартирою відсутнє.

Суд також виходив з того, що відмова у вселенні неповнолітнього в спірну квартиру, за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійного користування житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірне із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Задовольняючи позовні вимоги про вселення в спірну квартиру неповнолітнього ОСОБА_2 , суд першої інстанції, враховуючи неповнолітній вік ОСОБА_2 , якому на час розгляду справи виповнилося 10 років, він не може самостійно обирати місце проживання, прийшов до висновку, що факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним його бабусі житлом, зазначив, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Суд прийшов до висновку, що факт реєстрації неповнолітнього позивача ОСОБА_2 у спірній квартирі був вчинений за фактом його народження та зареєстрованого місця проживання його батьків, оскільки відповідач ОСОБА_3 стверджувала про факт реєстрації в спірній квартирі разом з позивачем та її сином ОСОБА_4 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 .

З таким висновком суд апеляційної інстанції не може не погодитись в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого № 296 від 21 квітня 2010 року та посвідченого нотаріусом К.О.Горелік, державна реєстрація права власності на вказану квартиру відбулася 28 квітня 2010 року, реєстраційний номер майна 17558399, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 17 жовтня 2008 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1017, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольської міського управління юстиції Донецької області.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_8 ».

Судом також встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольської міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Факт реєстрації позивача ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 в спірній квартирі не заперечується сторонами та підтверджується копією паспорта позивача ОСОБА_1 , в якій зазначено, що місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт перешкоди у користуванні спірною квартирою позивачу ОСОБА_1 та неповнолітньому ОСОБА_2 підтверджуються неодноразовими зверненнями позивача до відділення поліції, зокрема у травні 2018 року, а також показаннями свідка ОСОБА_5 .

Згідно положень частин 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

За положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

З інформаційної довідки № 126352206 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу- ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2010 року, посвідченого нотаріусом К.О.Горелік, реєстровий номер 296. Державна реєстрація права власності на вказану квартиру відбулася 28 квітня 2010 року, реєстраційний номер майна 17558399 (а.с.44).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами, позивач ОСОБА_1 , після реєстрації шлюбу з сином відповідача - ОСОБА_4 (а.с.5) вселилась та зареєструвалась у спірній квартирі зі згоди власника квартири ОСОБА_3 , в якості члена сім`ї. Інших домовленостей щодо вселення позивача в квартиру не відбувалось.

Після народження позивачем 15 лютого 2009 року сина - ОСОБА_2 , останній також був вселений у спірну квартиру та зареєстрований в ній зі згоди відповідача (а.с.10).

Факт реєстрації позивача ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 в спірній квартирі крім визнання цього факту відповідачем ОСОБА_3 , підтверджується копією паспорта позивача ОСОБА_1 , в якій зазначено, що місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6, 7).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджується, що в травні 2018 року між позивачем та ОСОБА_4 виникли сварки, внаслідок чого ОСОБА_1 неодноразово зверталась до органів поліції із заявами щодо неправомірних дій чоловіка ОСОБА_4 та щодо створення перешкод у користуванні спірною квартирою (а.с. 11 14).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.96).

З пояснень позивача в суді першої інстанції вбачається, що внаслідок наведених вище обставин, які є поважними причинами непроживання, вона з сином ОСОБА_2 , з травня 2018 року вимушена була не проживати в спірній квартирі, а проживали в однокімнатній квартирі її матері. Але її речі та речі дитини залишись в спірній квартирі. Іншого житла у неї та її сина не мається.

Зазначені обставини не були спростовані відповідачем та її представником під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом.

Даних про те, що у позивача або малолітнього ОСОБА_2 на праві власності, або на інших підставах мається будь-яке житлове приміщення в матеріалах справи не міститься, і як пояснила в апеляційному суді представник відповідача, така інформація у них відсутня.

Отже, оскільки позивач та малолітній ОСОБА_2 були вселені у спірну квартиру у встановленому законом порядку, з дозволу відповідача ОСОБА_3 , зареєструвались в цій квартирі та використовували її для постійного проживання, іншого житла не мають, не проживали в квартирі з поважної причини і нетривалий час, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо усунення перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у користуванні квартирою позивача та їх вселення в квартиру.

За положеннями статті 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї необхідно враховувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підстави припинення сервітуту визначені статтею 406 ЦК України, зокрема, частиною 2 цієї статті визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення.

З пояснень представника відповідача в апеляційному суду вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з вимогами щодо припинення права останніх користування належної відповідачу квартирою, судового рішення з цього приводу не ухвалювалося.

Переглядаючи рішення суду, апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції).

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

Як вбачається з пояснень сторін в суді першої інстанції, що підтверджено поясненнями представника відповідача в апеляційному суді, малолітній ОСОБА_2 з часу народження проживав в належній відповідачу спірній квартирі разом з батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , був вселений та зареєстрований в квартирі зі згоди ОСОБА_3 , та користувався спірною квартирою до часу тимчасового вибуття матері з квартири.

Факт не проживання малолітнього ОСОБА_2 у спірній квартирі протягом чотирьох місяців, оскільки як встановлено судом ОСОБА_1 разом з дитиною залишила спірну квартиру у травні 2018 року, а в жовтні 2018 року звернулась до суду з даним позовом, обумовлений поважними причинами і не є підставою для відмови у захисті його права користування належним відповідачу житлом.

ОСОБА_2 набув права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, на час виникнення спірних правовідносин не досяг віку, з якого може вільно визначати своє місце проживання, що також свідчить про поважність причин його не проживання у спірній квартирі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду № 487/631/16-ц від 03 вересня 2018 року, № 711/4431/17 від 04 липня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України, оскільки сторони спільно не проживали, та не були пов`язані спільним побутом, не приводять апеляційний суд до висновку про скасування рішення, оскільки вони не вплинули на правильність рішення суду першої інстанції.

Безпідставні і доводи апеляційної скарги про те, що судом необґрунтовано прийняті до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 , оскільки пояснення вказаного свідка узгоджуються з письмовими матеріалами справи, не спростовані відповідачем та її представником.

Апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її задоволення не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 29 серпня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева

О.М.Пономарьова