Постанова
Іменем України
02 вересня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9320/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України

на рішення Подільського районного суду м. Києва

в складі судді Ларіонової Н.М.

від 27 лютого 2019 року

по справі №758/10604/17 Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

В С Т А Н О В И В:
В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі МОУ, Міністерство) про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 22 липня 2014 року він був мобілізований та на підставі наказу керівника сектору «Б» (по стройовій частині) №10 від 04.11.2014 перебував в районі проведення антитерористичної операції на території сел. Северний Ясинуватського району Донецької області. 29 січня 2015 року, у службовий час, виконуючи завдання з евакуації цивільних осіб з-під артилерійського обстрілу, та маючи значне навантаження у вигляді зброї, боєприпасів та екіпірування, пішки пересувався по обледенілому ґрунту, оступився та впав, внаслідок чого отримав травму правого колінного суглобу, а саме пошкодження передньої схрещеної та медіальної бокової зв`язки, нестабільність правого колінного суглобу.

Вказував, що єдиною причиною травмування були небезпечні для життя умови, в яких він перебував, внаслідок порушення відповідачем ст. 153 КЗпП України та абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Висновком Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 21.03.2016 встановлено, що травма пов`язана із захистом Батьківщини. 01.09.2015 звільнений зі Збройних Сил України. 05.05.2016 за результатами огляду Центральної МСЕК №1 встановлено 25% втрати працездатності та обмеження в праці та 17.05.2016 виплачено одноразову грошову допомогу.

Після демобілізації він втратив право на отримання медичної допомоги у військово-медичних закладах, однак перед ним постало питання щодо продовження лікування, викликаного травмою, пов`язаної із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим був змушений звернутися до приватних медичних закладів та здійснити лікування за власний рахунок, на що витратив 33 240,00 грн.

Посилаючись на те, що Міністерство оборони України не виконало своїх обов`язків, визначених абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вважав, що останнє має сплатити понесені ним витрати на лікування у розмірі 33 240,00 грн.

Вказав, що після травмування позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, а саме займатися спортом, вигулювати собаку, здійснювати прогулянки з дітьми. Вимушений здійснювати зайві витрати для пересування на власному автомобілі до місця роботи, оскільки не може переміщатися пішки або в громадському транспорті, на що витрачається значна частина сімейного бюджету. Після лікування стан здоров`я так не і відновився, у нього постійний біль при ходьбі, він постійно відчуває психологічний дискомфорт. Дані обставини спричиняють моральні страждання. Вважає, що МОУ, як організація з якою він перебував у трудових відносинах, повинна нести відповідальність з відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, яку він оцінює у 100000,00 грн.

Відповідач не погодився з позовними вимогами та подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що травму позивач отримав внаслідок власної необережності та вини відповідача в ушкодженні здоров`я позивача немає, а тому відсутні підстави відшкодування шкоди відповідачем.

Вказував, що позивачем не зазначено, яким чином Міністерство оборони України винне в ушкодженні здоров`я позивача. Також позивачем не надано доказів, які б підтвердили факт вчинення посадовою чи службовою особою Міністерства оборони України незаконних дій чи бездіяльності. Відтак позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. В задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на лікування відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,позивач та відповідач звернулися до суду з апеляційними скаргами,посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивач в обґрунтування апеляційної скарги вказував, що відмовляючи в частині позовних вимог про відшкодування витрат на лікування, судом першої інстанції неправильно застосовано положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Судом не взято до уваги, що положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніяким чином не обмежують права певної категорії осіб після звільнення з військової служби звернутися за медичною допомогою на власний вибір та не встановлюють зустрічного обов`язку звертатися лише до військово-лікарських закладів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди вказував на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 20 000,00 грн не відповідає характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань; не здатний покрити зайві значні витрати, зокрема на пальне.

Просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2019 в частині відмови позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди просив змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши суму стягнення з 20 000,00 грн до 100 000,00 грн.

Відповідач апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що позивачем не доведено належними доказами вини Міністерства в ушкодженні здоров`я. Судом не взято до уваги Акт про нещасний випадок від 18.04.2015, яким встановлено, що позивач отримав травму внаслідок власної необережності.

Судом не враховано, що наявність самої шкоди, не породжує обов`язку її компенсації, так як не доведено наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності. Також, судом не враховано, що завдана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії та пов`язує втрату позивачем працездатності на 25%, але не встановлює причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю та шкодою.

Вказував, що до правовідносин, які склалися між сторонами, встановлюються спеціальні норми законодавства, які передбачають соціальні гарантії держави у разі ушкодження здоров`я, оскільки в даних правовідносинах відсутні деліктні зобов`язання, а позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду вказував, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.02.2019 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою від 13.06.2019 призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України та ухвалою від 09.07.2019 призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та задоволення апеляційної скарги Міністерства оборони України, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в період з 05.09.2019 по 01.09.2015 ОСОБА_1 , будучи призваним під час мобілізації на особливий період на посаді стрільця радіотелефоніста проходив військову службу у Збройних Силах України. Брав участь в антитерористичній операції, що підтверджено військовим квитком та наказом керівника антитерористичної операції, на території Донецької та Луганської областей.

29.01.2015 о 14 год. 30 хв., в службовий час, виконуючи бойове завдання з евакуації цивільних осіб з-під артилерійського обстрілу, знаходячись у сел. Северний Ясинуватського району Донецької області, переміщуючись пішки по території селища, оступився, внаслідок чого отримав травму в області правого колінного суглобу.

Згідно Акту про нещасний випадок від 18.04.2015 встановлено причину нещасного випадку у вигляді особистої необережності, а наслідком потребу оперативного лікування правого колінного суглобу.

ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні у військовому госпіталі м. Дніпропетровськ у період з 22.06.2015 по 09.07.2015, під час якого позивачеві зроблено операцію, та на амбулаторному лікуванні у Дніпропетровському військовому клінічному госпіталі з 09.07.2015 по 14.07.2015, що підтверджено випискою із медичної картки стаціонарного хворого №ЄА 3622 та виписним епікризом №2727.

На підставі наказу №86 від 01.09.2018 командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_3 звільнено ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з вислуженим встановленим строком в запас.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 21.03.2016 №1208 отримана позивачем травма є такою, що пов`язана із захистом Батьківщини.

05 травня 2016 року за результатами огляду висновком Центральної медико-соціальної експертної комісії №1 Лівочці П.В. встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25%. При цьому, інвалідність позивачу не встановлювалась, що підтверджено довідкою про невизнання інвалідом від 05.05.2016.

На підставі листа ТВО військового комісара Київського міського військового комісаріату від 17.05.2016 ОСОБА_1 виплачена одноразова допомога у зв`язку з отриманою травмою в порядку, визначеному ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого, рахунку-фактури від 18.09.2015, квитанції до прибуткового касового ордеру №1293 від 18.09.2015 ОСОБА_2 з 17.09.2015 по 18.09.2015 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в клініці Товариство з обмеженою відповідальністю «MedinUa CLINIK & LAB» (м. Дніпропетровськ), під час якого йому була зроблена операція, яка оплачена позивачем у розмірі 21 500 грн.

З 06.10.2015 по 16.10.2015 позивач перебував на реабілітації в клініці ТОВ «MedinUa CLINIK & LAB» (м. Дніпропетровськ), витративши суму у розмірі 11774,00 грн, що підтверджується довідкою, рахунком-фактурою від 16.10.2015 та квитанцією до прибуткового касового ордеру №1524 від 16.10.2015

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на лікування, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення таких позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , вказував на те, що Міністерством оборони України в порушення вимог ст. 153 КЗпП України не створено безпечних та нешкідливих умов праці, у зв`язку з чим він отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини

Також вказував, що внаслідок невиконання МОУ свого обов`язку, встановленого абзацом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щодо надання йому безоплатної кваліфікованої медичної допомоги у військово-медичних закладах охорони здоров`я, він був змушений здійснити лікування за власний рахунок, на яке витратив 33 240,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач в позовній заяві вказав, що після звільнення з військової служби він втратив право на отримання медичного обслуговування у військово-медичних закладах охорони здоров`я.
Так, відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
З аналізу вказаної норми закону вбачається, що на кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоровя мають право військовослужбовці.
Як зазначалось вище, ОСОБА_1 01.09.2015 звільнений з військової служби у зв`язку з вислуженим встановленим строком в запас.

Положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким врегульовано питання у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей не передбачено порядку відшкодування витрат на лікування, понесених колишніми військовослужбовцями.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до правовідносин, які склалися між сторонами положень ст. 153 КЗпП України є необгрунтованими.

Судом правильно зазначено в мотивувальній частині рішення, що до даних правовідносин не застосовуються положення Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач в своєму позові, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Положення Кодексу законів про працю Українина військовослужбовців та звільнених військовослужбовців на поширюються.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов мотивованого та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування витрат на лікування.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом безпідставно застосовано положення частини 6 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак, таке порушення не спростовує висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на лікування, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду в цій частині ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Перелік підстав відшкодування моральної шкоди незалежно від вини міститься в ч. 2 ст. 1167 ЦК України, де зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, та незалежно від вини, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, отримана позивачем травма пов`язана з проходженням ним військової служби.
Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), колегія суддів вважає правильним висновок суду, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок отримання травми є доведеним.
Проте, наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України безумовного обов`язку її компенсації.
Оскільки гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанова Кабінету Міністрів України №691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 08.12.2018 по справі №760/22341/15-ц.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №760/463/16-ц (касаційне провадження №61-2125св18), у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 334/7452/16-ц (касаційне провадження №61-9св17), у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №315/439/17 (касаційне провадження №61-14498св18), у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №333/6091/16-ц (касаційне провадження №61-19891св18), у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №760/5467/16-ц (касаційне провадження №61-35788св18) та інших.

Матеріали справи не містять доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманням травми, та як наслідок 25% втрати працездатності (без встановлення інвалідності).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача, що позивачем не доведено, якими протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю Міністерством завдано йому моральної шкоди.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про протиправність дій чи бездіяльності МОУ, не мають правового значення доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що визначений судом розмір моральної шкоди 20 000,00 грн не відповідає характеру та обсягу моральних страждань.
Враховуючи те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди неповно встановив обставини справи, не застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 згідно посвідчення серія НОМЕР_2 від 18.05.2015 учасником бойових дій (а.с. 10) та у відповідності до вимог п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

При зверненні ОСОБА_1 в серпні 2017 року підлягав сплаті судовий збір в сумі 1 332,40 грн.

При зверненні Міністерства оборони України до суду з апеляційною скаргою сплачено судовий збір у розмірі 960,00 грн. виходячи із розміру оспорюваної суми 20 000,00 грн.

За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги відповідача та її задоволення, то судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 332,40 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а судовий збір у розмірі 960,00 грн, сплачений відповідачем також підлягає компенсації останньому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 332 (одна тисяча триста тридцять дві) грн 40 коп. підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовий збір, сплачений Міністерством оборони України за подання апеляційної скарги у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп. підлягає компенсації Міністерству оборони України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай