ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3173/19 Справа № 212/6327/17 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повний текст рішення складено 27 листолпада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПрАТ «ЦГЗК» про стягнення неустойки, яка утворилась внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення, що набрало законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14.09.2001 року по справі № 2-348/2001 за її позовом до ПрАТ «ЦГЗК», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, з ПАТ «ЦГЗК» на її користь було стягнуто 2881,12 грн. у відшкодування майнової шкоди та 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також з ПАТ «ЦГЗК» було стягнуто державне мито у розмірі 59,50 грн. на користь держави.

Рішення набрало законної сили 15.10.2001 року і для його примусового виконання Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу було видано виконавчий лист № 2-348/2001 року від 19.11.2001 року.

Позивач подала заяву про примусове виконання виконавчого листа № 2-348/2001 від 14.09.2001 року до відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу та 12.12.2001 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

24.04.2017 року державним виконавцем Мартиненко О.В. винесено розпорядження №17075883 про перерахування суми 4881,12 грн. та 08.06.2017 року грошові кошти були перераховані на користь ОСОБА_1

19.06.2017 року державним виконавцем винесено постанову про закриття виконавчого провадження.

Тобто, фактично рішення суду виконано лише 19.06.2017 року

У зв'язку з наведеним вище, уточнивши свої позовні вимоги, позивач просила суд на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні витрати за весь період прострочення виконання рішення суду в розмірі 31113,86 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надано належної оцінки істотним обставинам справи.

Позивач зауважує на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин неможливо застосувати положення ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і вразі його порушення підлягає застосуванню ч.2 ст. 625 ЦК України. зауважує на тому, що така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 вересня 2001 року задоволено позов ОСОБА_1 до ВАТ «ЦГЗК», у теперішній час ПрАТ «ЦГЗК», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті ДТП та стягнуто з ВАТ «ЦГЗК», у теперішній час ПрАТ «ЦГЗК», на користь ОСОБА_1 2881,12 грн. у відшкодування майнової шкоди та 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, державне мито у розмірі 59,50 грн. на користь держави. Рішення набрало законної сили 15.10.2001 року та 09.11.2001 року видано виконавчий лист №2-348/2001.

12 грудня 2001 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Корсаковою Т.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-348, виданого 14.09.2001 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення шкоди з ЦГЗК на користь ОСОБА_1 сумі 4881,12 грн.

Згідно розпорядження №17075883 державного виконавця Жовтневого, у теперішній час Покровського, відділу ДВС Мартиненко О.В. від 24.04.2017 року, надійшли на рахунок грошові кошти з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документу - виконавчому листу № 2-348 виданого 14.09.2001 року.

З листа начальника Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області Тіщенка Є.В. вбачається, що шляхом списання коштів з арештованих рахунків ПАТ ЦГЗК на депозитний рахунок періодично надходять кошти, які пропорційно розподіляються за зведеним виконавчим провадження, згідно ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження». 08.06.2017 року грошові кошти в розмірі 4881,12 грн. перераховані на користь ОСОБА_1 платіжним дорученням № 472.

19 червня 2017 року державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області Мартиненко О.Ю. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Звертаючись з даним позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку, яка утворилась внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у Постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов'язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов'язань.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач мав невиконане грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 вересня 2001 року, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 4881,12 грн.

Згідно з правилом частин першої та другої статті 14 ЦПК України, в редакції 2004 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а відтак колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України.

Проте, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Арбітражного суду Дніпропетровської області від 11.09.2000 року порушено провадження у справі про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (справа №Б24/105-00).

Ухвалою Арбітражного суду Дніпропетровської області від 12.04.2002 року порушено провадження у справі про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (справа №Б24/56/02).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2003 року порушено провадження у справі про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (справа №Б24/10/03).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2004 року порушено провадження у справі про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (справа №Б26/6/04).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.10.2006 року порушено провадження у справі про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (справа №Б15/211-06).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2009 року порушено провадження у справі про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (справа №Б15/10-09).

Відповідно до статті 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, і спеціальні норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому, оскільки спір у цій справі пов'язаний з майновими вимогами до відповідача, щодо якого порушено справу про банкрутство, справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у Постанові від 14.02.2018 року у справі №922/4991/15.

Нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом і застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Згідно ст. 1 цього Закону, учасники у справі про банкрутство - це сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство. Всі перелічені особи в той чи інший спосіб є учасникам певних правовідносин, у яких бере участь безпосередньо боржник.

Згідно до п.8 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Пунктом 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон)визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Отже, з наведеного вище слідує, що одночасно з порушенням справи про банкрутство вводився мораторій на задоволення вимог кредиторів, під час якого зупиняється виконання боржником грошових зобов'язань та забороняється стягнення на підставі виконавчих документів. На виконання Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» розрахунки з конкурсними кредиторами (вимоги яких виникли до порушення справи про банкрутство) не проводились, та виконавче провадження було зупинено.

З листа начальника Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області Тіщенка Є.В. вбачається, що шляхом списання коштів з арештованих рахунків ПрАТ «ЦГЗК» на депозитний рахунок періодично надходять кошти, які пропорційно розподіляються за зведеним виконавчим провадження, згідно ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження». 08.06.2017 року грошові кошти в розмірі 4881,12 грн. перераховані на користь ОСОБА_1 платіжним дорученням № 472.

Таким чином, оскільки вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «ЦГЗК» є погашеними на підставі частини четвертої статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вказаний позов задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотиви відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

В даному випадку в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з тих підстав, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, пред'явлення вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та в межах провадження у справі про банкрутство, а невиконання рішення суду першої інстанції мало місце не з вини ПрАТ «ЦГЗК».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2018 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: