Провадження № 22-ц/824/2541/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державної адміністрації залізничного транспорту України на рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної адміністрації залізничного транспорту України, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», Первинна профспілкова організація апарату Укрзалізниці про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що вона працювала в Державній адміністрації залізничного транспорту України на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю структурних підрозділів Управління контролю та внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності структурних підрозділів Головного управління контролю та внутрішнього аудиту Укрзалізниці. Наказом № 3944/ос від 27 жовтня 2014 року її було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП Україниз 16 жовтня 2014 року.

Не погоджуючись із звільненням вона звернулась до суду з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В ході розгляду справи вона та відповідач подали до суду заяву про укладення мирової угоди і закриття провадження у справі.Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року визнано мирову угоду сторін наступного змісту: «Поновлення позивача на роботі в Державній адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» на посаді старшого ревізора управління контролю фінансово-господарської діяльності Департаменту внутрішнього контролю Укрзалізниці». Цією ж ухвалою провадження у даній справі закрито.

Вказувала, що наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України № 256/ос від 19 березня 2015 року її поновлено на займаній посаді старшого ревізора із 17 жовтня 2014 року. Однак, всупереч положенням ст.235 КЗпП України відповідач, який приймав рішення про поновлення на роботі, не виплатив їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. У зв'язку з наведеним, просила стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 16 жовтня 2014 року по 19 березня

- 2 -

2015 року в розмірі 66208,25 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 20 серпня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі66208,25грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням, Державна адміністрація залізничного транспорту України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована тим, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року закрите провадження у справі, де судом вже розглядався спір за позовом ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із її незаконим звільненням 16 жовтня 2014 року, а відтак повторне заверенння до суду для вирішення цих вимог не допускається. Суд не врахував, що у визнаній судом мировій угоді сторони за взаємною згодою вирішили лише питання про поновлення позивачки на роботі, виплата середнього заробітку мировою угодою не передбачена.

Позивач ОСОБА_2, яка отримала через свого представника адвоката ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження з копією апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу до суду не подала.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позовустановить 66208,25 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових

- 3 -

відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю структурних підрозділів Управління контролю та внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності структурних підрозділів Головного управління контролю та внутрішнього аудиту Укрзалізниці. Наказом № 3944/ос від 27 жовтня 2014 року ОСОБА_2звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 16 жовтня 2014 року.

Також, судом встановлено, що Печерським районним судом м.Києва розглядалася справа за позовом ОСОБА_2 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року визнано мирову угоду сторін наступного змісту: «Поновлення позивача на роботі в Державній адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» на посаді старшого ревізора управління контролю фінансово-господарської діяльності Департаменту внутрішнього контролю Укрзалізниці». Цією ж ухвалою провадження у даній справі закрито.

Наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України) № 256/ос від 19 березня 2015 року ОСОБА_4 поновлено на займаній посаді старшого ревізора із 17 жовтня 2014 року. Як вказано в наказі піставою його видачі є ухвала Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому суд виходив з того, що умови мирової угоди передбачають поновлення позивачки на роботі, що у свою чергу на думку суду передбачає дотримання положень ст.235 КЗпП України, бо позивачка не відмовлялась від своїх вимог укладаючи мирову угоду.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин, допустивши порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд не звернув уваги, що позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав вже були предметом розгляду судом, який ухвалою від 09 лютого 2015 року визнав мирову угоду сторін і закрив провадження у справі.

Цивільне процесуальне законодавство не передбачаєв такому випадкуповторний розгляд цих вимог, а відтак відповідно до положень п.2 ч.1 с.186 ЦПК України суд мав відмовити у відкритті провадження у вказаній частині вимог, а помилково відкривши, закрити провадження на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Посилання суду у рішенні на відсутність підстав для закриття провадження у справі, оскільки позивач, укладаючи мирову угоду, не відмовлялась від своїх вимог, є хибними і суперечать приписам процесуального закону.

По-перше, підставою для закриття провадження згідно п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України є наявність чинної ухвали суду про закриття провадження у іншій справі, постановленої у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, незалежно від мотивів постановлення такої ухвали (непідвідомчість розгляду справи в порядку цивільного судочинства, відмова від позову, укладення мирової угоди тощо).

По-друге, відповідно до приписів ст.175 ЦПК України (в редакції станом на час укладання мирової угоди) мирова угода за своїм змістом є способом добровільного врегулювання сторонами існючого спору на основі взаємних поступок, а її укладення

- 4 -

процесуальний закон ніколи не пов'язував і не пов'язує із необхідністю відмови позивача від позову, як помилково вважав суд.

По-третє, мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами на їх розсуд, та свідчить про добровільне врегулювання спору, а закриття провадження у справі у зв'язку із укладенням мировї угоди унеможливлює повторне звернення до суду для вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, суд помилково розглянув та задоволив позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з моменту її звільнення і по час постановлення судом 09 лютого 2015 року ухвали про визнання мирової угоди і закриття провадження у справі.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підставі, передбачених ст.255 цього Кодексу.

Згідно п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрала законної сили ухвала суду про закриття провадження у справі, постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення і по 09 лютого 2015 року включно, тобто по час постановлення судом ухвали про визнання мирової угоди і закриття провадження у справі, підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України з огляду на те, що набрала законної сили ухвала суду про закриття провадження, постановлена у справі № 757/29580/14-ц з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 лютого 2015 року по 19 березня 2015 року, підлягають до задоволення, як такі, що відповідають приписам ст.ст.235, 236 КЗпП України.

При обрахуванні середнього заробітку за час вимушено прогулу колегія суддів погоджується із розміром середньоденної заробітної плати позивачки у розмірі 427,15 грн., яка відповідає наданій відповідачем довідці про доходи і розрахована за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням розміру середньоденного заробітку позивачки - 427,15 грн. та кількості робочих днів у наведеному періоді - 27 днів, середній заробіток за час вимушено прогулу становить 11533,05 грн.

- 5 -

Відповідно до приписів ч.2 ст.233 КЗпП України, позовна давність на вказані вимоги не поширюється.

Колегія суддів не приймає до уваги як необрунтовані доводи апеляційної скраги відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, оскільки у мировій угоді сторони за взаємною згодою вирішили лише питання про поновлення позивачки на роботі.При цьому колегія суддів виходить з того, що як вище вказувалося мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами, і повинна виконуватися добровільно. Невиконання відповідачем мирової угоди щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді після її укладення призвело до порушення прав останньої у вигляді вимушеного прогулу за період із 10 лютого по 19 березня 2015 року і неотримання за цей період заробітку.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.7 ст.141 ЦПК України у разі закриття провадження у справі за позовом позивача, звільненого від сплати судових витрат, понесені відповідачем судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, враховуючи як задоволення позову ОСОБА_2 в частині вимог, так і закриття провадження в частині вимог, а також те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, та із урахуванням сплаченої відповідачем суми судового збору за подання апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати частково компенсуються за рахунок держави.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 377, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 серпня 2018 рокускасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути із Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 10 лютого 2015 року по 19 березня 2015 року у розмірі 11533 гривні 05 коп.

Провадження в частині вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 16 жовтня 2014 року і по 09 лютого 2015 року включно, закрити.

Сплачений Державною адміністрацією залізничного транспорту України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 500 гривень компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: