Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/535/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2019 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.

при секретарі - Горошко О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у м.Полтаві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради про визнання протиправним та скасування рішення, третя особа ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради про визнання протиправним та скасування рішення.

В позовній заяві посилався на те, що він є батьком малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 16 серпня 2017 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_5 залишилась проживати з матірю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 30 листопада 2018 року ОСОБА_4 зобовязано не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у спілкуванні та вихованні малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлено батькові ОСОБА_1 способи участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 грудня 2018 року виконавчим комітетом Київської районної у м.Полтаві ради прийнято рішення, яким затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_4 для її тимчасового виїзду за межі України.

Позивач вважає, що прийняттям такого рішення відповідач порушив його право, оскільки у нього відсутня заборгованість за аліментами. Затвердження відповідачем висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України в період розгляду судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та зобовязання ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітньої ОСОБА_5, визначення способу участі у вихованні дочки, вказувало на існування спору між батьками і необхідність вирішення питання тимчасового виїзду дитини за межі України як матірю так і батьком спільно, а за відсутності спільної згоди в судовому порядку.

Тому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради №315 від 11 грудня 2018 року.

Відповідачем подано відзив на позов, у якому він зазначив, що позовні вимоги не визнає і просить суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Зазначив, що 03 грудня 2018 року ОСОБА_7М. звернулась до виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради (служби у справах дітей) з проханням надати висновок органу опіки та піклування по факт проживання дитини з матірю з метою подальшого відпочинку та оздоровлення дитини.

При цьому ОСОБА_4 до заяви були надані необхідні документи. За результатами відвідування дитини за місцем її проживання службою у справах дітей було складено акт обстеження умов проживання від 10 грудня 2018 року. Вказаним актом підтверджено факт проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2.

Підстави для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України були відсутні.

Оскаржуване рішення виконавчого комітету є законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Тому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25 березня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_4 про витребування доказів, а саме витребування у Державної прикордонної служби України відомостей про перетин кордону малолітньою ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 25 лютого 2019 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів (шляхом витребування у відповідача заяви ОСОБА_4 про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України та додатків до неї) повернуто заявнику як таку, що подана без додержання вимог ст.117 ЦПК України.

Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про приєднання доказів у звязку з недодержанням порядку подання, передбаченого ч.9 ст.83 ЦПК України.

25 березня 2019 року постановлено ухвалу вважати неподаною та повернути позивачу у звязку з не усуненням вказаних судом недоліків заяву позивача про забезпечення позову.

Також 25 березня 2019 року судом задоволено клопотання позивача про залучення до справи письмових доказів.

Інші клопотання та заяви учасниками справи або їхніми представниками суду не подавалися.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. При цьому посилались на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила, в його задоволенні просила відмовити.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 в судовому засіданні також пояснила, що оскаржуване рішення виконавчого комітету є законним та обґрунтованим. Тому в задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказана обставина підтверджується даними свідоцтва про народження серії І-КЕ №240345, виданого 26 квітня 2016 року Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції (а.с.7).

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 16 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 29 серпня 2017 року, у цивільній справі №552/4396/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.8).

Також судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виник спір щодо перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні.

У звязку з цим на розгляді у Київському районному суді м.Полтави перебувала цивільна справа №552/4779/19 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною.

30 листопада 2018 року у даній справі судом ухвалено рішення по суті позовних вимог.

03 грудня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради з заявою, у якій просила надати висновок органу опіки та піклування про факт проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначила, що вказаний висновок необхідний для реалізації прав, наданих Сімейним кодексом України на відпочинок та оздоровлення дитини (а.с.74).

До заяви ОСОБА_4 було додано копія свідоцтва про народження дитини, копія паспорта ОСОБА_4, довідка за місця проживання про склад сімї, копія рішення суду про розірвання шлюбу, копія довідки з місця навчання дитини, підтвердження про відправлення рекомендованого листа відповідачу згідно ч.5 ст.157 СК України.

10 грудня 2018 року спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради обстежено умови проживання малолітньої ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3.

За результатами обстеження складено акт обстеження умов проживання від 10 грудня 2019 року (а.с.82).

Як вбачається з даних акта про обстеження умов проживання, умови проживання задовільні. В квартирі зроблене перепланування та сучасний ремонт. В кімнатах є необхідні меблі і побутова техніка. Продукти харчування в наявності.

Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини є місце для відпочинку, проведення дозвілля. Одягом, взуттям дитина забезпечена. Іграшки, дитяча література в наявності.

За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, - мати, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, - донька, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, - цивільний чоловік, проживає без реєстрації.

11 грудня 2018 року службою у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради складено висновок про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 для її тимчасового виїзду за межі України (а.с.69).

Згідно вказаного висновку шляхом вивчення заяви ОСОБА_4 про необхідність підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 для її тимчасового виїзду за межі України, документів, поданих заявником до служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, відвідування дитини за місцем її проживання, бесіди з батьком дитини, ОСОБА_1, який проживає окремо від дитини, встановлено, що дитина, зареєстрована адресою: АДРЕСА_4, проживає разом із заявником за вищевказаною адресою (а.с.69).

11 грудня 2018 року виконавчим комітетом Київської районної у м.Полтаві ради прийнято рішення № 315 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 для її тимчасового виїзду за межі України» (а.с.67-68).

Згідно вказаного рішення виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради вирішив затвердити висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з матірю ОСОБА_4 для її тимчасового виїзду за межі України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що оскаржуваним рішенням порушено його право сімейне, оскільки при наявності між батьками спору питання щодо виїзду дитини за межі України мали вирішуватись в судовому порядку.

Але судом не встановлено порушення права позивача, докази, що підтверджували б стверджуване порушення його права учасниками процесу до матеріалів справи не додані.

Не відповідає дійсності посилання позивача на те, що оскаржуваним рішенням в порушення його батьківських прав третій особі ОСОБА_4 надано дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Так, відповідно до вимог абзацу 1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Таким чином право одного із батьків, з яким проживає дитина, самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, встановлено законом, а не надано оскаржуваним рішенням виконавчого комітету.

Посилання позивача та його представника на відсутність заборгованості ОСОБА_1 за аліментами як на обставину, що перешкоджала прийняттю оскаржуваного рішення, суд також до уваги не бере, виходячи з наступного.

Як передбачено абзацами 2 4 ч.5 ст.157 СК України, наявність заборгованості зі сплати аліментів надає право тому із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше. При цьому, на нього не покладається обовязок інформувати другого з батьків шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України.

ОСОБА_4 10 грудня 2018 року надіслала на адресу ОСОБА_1 рекомендованого листа, у якому повідомляла про намір виїхати з дитиною за межі України, а саме до Швейцарії з 27 грудня 2018 року по 25 січня 2019 року (тобто на термін до одного місяця) з метою оздоровлення дитини (а.с.83).

При цьому ОСОБА_4 діяла в порядку, передбаченому абзацом 1 ч.5 ст.157 СК України, яка застосовується у випадку належного виконання другим із батьків своїх обовязків та, як наслідок, при відсутності заборгованості за аліментами.

Пунктом 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. N 866 (надалі в тексті рішення Порядок), передбачено перелік документів, які має подати до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п'ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина.

Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади:

про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України;

про відмову у затвердженні такого висновку.

Пунктом 72-1 Порядку також передбачено виключний перелік підстав для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду, як то неподання заявником документів, передбачених цим пунктом або наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини.

Підстави для відмови відповідачем у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду та які б порушували цивільне або сімейне право відповідача, судом не встановлені.

Посилання позивача на те, що при виїзді дитини за межі України, він буде позбавлений можливості з дитиною зустрічатися та брати участь у її вихованні, суд до уваги не бере.

Суд виходить з того, що загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Наявність між батьками спору щодо участі у вихованні дитини не перешкоджає вирішенню питання про виїзд дитини за межі України в порядку, передбаченому ч.5 ст.157 СК України.

На підставі викладеного судом не встановлено порушення відповідачем цивільних або сімейних прав позивача прийняттям оскаржуваного рішення №315 від11 грудня 2018 року.

Додержання відповідачем встановленої процедури прийняття даного рішення, наявності або відсутності порушень в адміністративних правовідносинах судом не вирішувалось, оскільки дані обставини не є предметом дослідження в цивільній справі.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

Тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

У звязку з відмовою в задоволенні позову відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, проживаючий: ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків судом не встановлено,

відповідач Виконавчий комітет Київської районної у м.Полтаві ради, місцезнаходження: м.Полтава, вул.М.Бірюзова, 1/2, код юридичної особи 05384703,

третя особа ОСОБА_4, проживаюча: ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Повний текст рішення виготовлено 02 квітня 2019 року.

Головуючий О.А.Самсонова

25.03.2019