ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1405/18

Номер провадження 22-ц/816/2095/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 25 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач послався на те, що суд порушив його процесуальні права, позбавивши можливості особисто брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення, ставити питання учасникам справи та свідкам. При цьому, ОСОБА_1 вказав, що мотивувальна частина оскарженого рішення суду, де вказано, що позов підлягає задоволенню, суперечить резолютивній його частині про відмову в задоволенні позову. На думку позивача, допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали можливості надати вільні пояснення по обставинам справи, оскільки суд переривав їх, а пояснення свідка ОСОБА_6 взагалі були перекручені, так як вона не вказувала про те, що відповідач відвідувала матір 1 - 2 рази на місяць. Також ОСОБА_1 вважає безпідставним посилання суду на правову позицію, яка міститься в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі 61-15926св18, оскільки правова оцінка, надана певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. До того ж, позивач не погоджується з висновками суду про те, що умовами усунення особи від спадкування є потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи та її можливість надавати таку допомогу. Крім того, заявник апеляційної скарги звертає увагу на ту обставину, що спадкодавець ОСОБА_8 в силу незадовільного стану здоров'я та похилого віку потребувала допомоги відповідача, яка, до того ж, зобов'язана була піклуватися про непрацездатну матір незалежно від того чи мала вона таку можливість. Позивач також вказав, що є інвалідом І групи, однак, вимушений був здійснювати догляд за хворою дружиною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги та відповідача ОСОБА_3 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів ухилення відповідача від надання спадкодавцю допомоги, оскільки встановлено, що ОСОБА_3 відвідувала матір, приносила їй продукти харчування, а також пропонувала забрати її до себе, щоб доглядати, однак позивач не дозволив цього зробити. Разом з тим, як вказав суд, з пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_8 була забезпечена всім необхідним, а відповідач приймала участь у догляді за спадкодавцем в межах своїх можливостей.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 10).

Відповідно до довідки ТОВ «Керуюча компанія «Сумитехнобуд» від 14 березня 2018 року на день смерті ОСОБА_8 була зареєстрована по АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_1, 1937 року народження, та дочкою ОСОБА_9, 1967 року народження (а.с. 13).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказував на ту обставину, що після смерті його дружини ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на земельні ділянки, які розташовані на території Кам'янської сільської ради Лебединського району Сумської області.

З матеріалів спадкової справи за № 515/2017 вбачається, що спадкоємцями після померлої ОСОБА_8 є її чоловік ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_9 і ОСОБА_3 При цьому, ОСОБА_9 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с.29 -35).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач не довів належними та допустимими доказами ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги та потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Зокрема, перевіряючи доводи сторін, встановлено, що спадкодавець ОСОБА_8 була інвалідом І групи по зору з дитинства. Крім того, у 2010 році у неї стався мікроінсульт, а у 2016 році вона зламала кістки тазу, у зв'язку з чим була позбавлена можливості самостійно себе обслуговувати та потребувала сторонньої допомоги і догляду. Вказані обставини підтверджуються довідкою до акта огляду МСЕК за № 016590, індивідуальною програмою реабілітації інваліда (а.с. 11, 165 - 167), поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також не спростовуються і відповідачкою ОСОБА_3

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання позивача, викладеного в апеляційній скарзі, про витребування з КП «Сумська клінічна лікарня № 5» амбулаторної картки на померлу ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. До того ж, матеріалами справи (а.с. 163 (зворот), 164) підтверджується і незадовільний стан здоров'я позивача ОСОБА_1, тому у витребуванні із медичного закладу його амбулаторної картки також немає потреби.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 за життя забезпечували належним доглядом, як позивач ОСОБА_1, так і допомагали сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Відповідач ОСОБА_3 також відвідувала хвору матір, у 2016 році возила її до лікарні, купала, декілька разів прибирала у квартирі. При цьому, відповідачка мала намір забрати ОСОБА_8 до себе додому, щоб доглядати її за місцем свого проживання, однак ОСОБА_1 не дозволив їй цього зробити, оскільки вважав, що дочка не забезпечить належного догляду за хворою, так як працює.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд порушив його процесуальні права, позбавивши можливості особисто брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення, ставити питання учасникам справи та свідкам, колегія суддів не може взяти до уваги.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що розгляд справи відбувався за участі його представника адвоката Бороха В.М. При цьому, позивач надав до суду першої інстанції заяву від 08 жовтня 2018 року, в якій просив розглядати дану справу без його участі, доказів того, що він написав вказану заяву за вказівкою суду, як про це зазначено в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять. Крім того, судом першої інстанції за клопотанням позивача у судове засідання викликались та були допитані ряд свідків, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Прим цьому, наданим ОСОБА_1 заявам, клопотанням та доказам на підтвердження його позовних вимог місцевий суд дав належну оцінку і взяв їх до уваги при розгляді справи.

Твердження позивача про те, що допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали можливості надати вільні пояснення по обставинам справи є безпідставними. Зокрема, у судових засіданнях, які відбулися 08 жовтня 2018 року та 23 січня 2019 року, були допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які пояснили, що спадкодавець дійсно потребувала сторонньої допомоги, а ОСОБА_1 забезпечив дружину необхідним доглядом. У 2016 році відповідач ОСОБА_3 возила хвору матір до лікарні, один - два рази на місяць відвідувала її, прибирала у квартирі. Разом з тим, відповідач хотіла забрати матір до себе, однак, позивач не дозволив їй, оскільки вважав, що дочка працює і не забезпечить хворій належного догляду. При цьому, ні спадкодавець ОСОБА_8, ні позивач ОСОБА_1 не звертались за допомогою у догляді до відповідача ОСОБА_3

У той же час, при допиті зазначених свідків суд дотримався вимог ст. 230 ЦПК України та кожному учаснику справи надав можливість поставити питання, на які свідки надавали відповіді щодо відомих їм обставин справи.

Посилання позивача на те, що пояснення свідка ОСОБА_6 були невірно викладені судом, так як вона не вказувала про те, що відповідач відвідувала матір 1 - 2 рази на місяць, не знайшли свого підтвердження. Зокрема, 08 жовтня 2018 року у судовому засідання ОСОБА_6 пояснила, що відповідач дійсно 1 - 2 рази на місяць відвідувала матір по 15 - 20 хвилин, інколи вона приносила пару бананів та йогурт, 3 - 4 рази прибирала у квартирі.

Ураховуючи викладене, відповідно до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що відсутні підстави для виклику та допиту свідків (ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4) в суді апеляційної інстанції, про що позивач просив в апеляційній скарзі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги і про те, що ніби то законодавством не передбачено таких умов для усунення від права на спадкування, як потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, а також можливість особи в наданні такої допомоги. Так, з аналізу ч. 5 ст. 1224 ЦК України слідує, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до вказаної норми закону має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування, оскільки позивач не довів, що відповідач, маючи можливість надавати підтримку та допомогу хворій матері, умисно не виконувала цього, так як з матеріалів справи вбачається, що відповідач надавала матері підтримку та допомогу, яка потребувала цього.

Крім того, посилання відповідача на те, що мотивувальна частина оскарженого рішення суду, де вказано, що позов підлягає задоволенню, суперечить резолютивній його частині про відмову в задоволенні позову не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо обов'язку відповідача по утриманню та догляду за спадкодавцем висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина