Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 757/28453/14-ц

провадження № 61-10309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Національний музей «Меморіал жертв Голодомору»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_3 у жовтні 2014 року звернулась до суду з позовом до Національного музею «Меморіал жертв Голодомору» (далі - музей) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що з 01 лютого 2012 року вона прийнята на посаду старшого наукового співробітника відділу науково-експозиційної діяльності музею. 07 червня 2012 року переведена заступником завідувача науково-дослідного відділу. 11 червня 2012 року призначена виконуючим обов'язки завідувача науково-дослідного відділу. 30 липня 2013 року переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні.

Наказом від 02 вересня 2014 року № 81-К позивач звільнена за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки обов'язки, покладені на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, виконувала належним чином. Зазначила, що перед винесенням дисциплінарного стягнення роботодавець не зажадав від неї пояснювальної записки та, відповідно, не посилається на неї в наказі. 03 липня 2014 року її ознайомили з наказом від 20 червня 2014 року № 84, згідно з яким їй оголошено догану за несвоєчасну підготовку матеріалів для виставкових плакатів та виставкових брошур, що призвело до порушення плану основних заходів музею на 2014 року. У наказі від 28 серпня 2014 року № 160, з яким позивач ознайомлена 01 вересня 2014 року, наведено неправдиву інформацію щодо ненадання планів та звітної документації. Позивач стверджував, що генеральний директор музею та його заступник самоусунулися від керівництва науково-дослідним відділом з вивчення голодоморів в Україні, не реагували на її запити та пропозиції. 01 вересня 2014 року під час наради директор зачитав наказ про її звільнення з посади з 02 вересня 2014 року, від отримання якого вона відмовилась, оскільки вважає, що в ньому викладена неправдива інформація.

Як наполягає позивач, 02 вересня 2014 року вона намагалася отримати наказ про звільнення та трудову книжку, однак після підписання обхідного листка документи їй не видали. У зв'язку із цим просить поновити її на посаді завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні, стягнути середній заробіток за час прогулу.

Стислий виклад заперечень відповідача

Музей позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач двічі порушила внутрішній трудовий розпорядок (наказ від 31 липня 2014 року № 124, наказ від 06 серпня 2014 року № 132) та згідно з протоколом первинної профспілкової організації від 28 серпня 2014 року постановлено надати згоду на її звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за неодноразове порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Таким чином, у відповідача були правові підстави для звільнення позивача з роботи відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважної причини обов'язків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалося дисциплінарне стягнення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_3 систематично не виконувала без поважних причин обов'язки, покладені на неї трудовим договором. З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що у відповідача були правові підстави для звільнення позивачки з роботи відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважної причини обов'язків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалося дисциплінарне стягнення. Суд також правильно дійшов висновку, що відповідачем дотримано вимоги закону, що регулюють звільнення працівника, передбачені КЗпП України, тобто, що права позивача при звільненні не порушені, а тому позов не підлягає задоволенню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди не врахували тієї обставини, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі № 757/6063/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Музею встановлено протиправність наказу від 31 липня 2014 року № 124, однак відмовлено у позові через сплив строків звернення до суду. Інші докази, представлені відповідачем, є сфабрикованими.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Музей просив касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Відповідач зазначає, що посилання на судове рішення у справі № 757/6063/15-ц є необґрунтованим, оскільки зазначеним рішенням ОСОБА_3 відмовлено у позові.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 01 грудня 2016 року справу призначено до розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач у лютому 2012 року прийнята до відповідача на роботу старшим науковим співробітником відділу науково-експозиційної діяльності; з 07 червня 2012 року переведена на посаду заступника завідувача науково-дослідного відділу; з 11 червня 2012 року призначена виконуючим обов'язки завідувача науково-дослідного відділу; а з 30 липня 2013 року позивача переведено на посаду завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні.

Судами встановлено, що позивач двічі порушила внутрішній трудовий розпорядок, що підтверджується наказами від 20 червня 2014 року № 84 та від 31 липня 2014 року № 124.

Оскільки позивач є членом профспілкової організації, заступником генерального директора ОСОБА_7 29 серпня 2014 року складено подання про звільнення позивача, в якому повідомлено про систематичне невиконання ОСОБА_3 протягом 2014 року своїх посадових обов'язків без поважних причин.

Зокрема, у поданні зазначено, що позивач не здійснює планування роботи відділу, яким керує, не вміє відрізнити головні завдання та другорядні, несвоєчасно визначає завдання працівникам відділу, не здійснює керівництво науково-дослідною роботою, не контролює науково-пошукову роботу, несвоєчасно звітує за виконану роботу відділом, іноді взагалі не звітує. Так, протягом 2014 року відділ своєчасно не виконав жодного завдання, які були поставлені перед працівниками відділу; відділ змістовно не опрацював жодного виставкового інформаційного плакату до планових виставок, жодного сценарію відео-інсталяцій та брошури до виставок.

З причин неопрацювання відділом змісту виставкових інформаційних плакатів, брошури про виставку, неготовності матеріалів для виставлення у виставкових вітринах, робота відділу з підготовки виставки визнана незадовільною, а відкриття виставки відкладено на два тижні.

На засіданнях методичної ради Музею 29 липня 2014 року та 26 серпня 2014 року позивач відмовилася звітувати про роботу відділу, методичною радою музею роботу відділу та роботу завідувача відділом ОСОБА_3 за перше півріччя 2014 року визнано незадовільною. Позивач як завідувач відділу проявляє безвідповідальність щодо своєчасного виконання поставлених перед відділом та нею особисто завдань; на нагадування про необхідність виконання завдань реагує нервово; завдання, які вона мала виконати особисто, а саме: написання наукових статей, визначених планом основних заходів Музею на 2014 рік та складання інформаційних текстів про голодомори для розміщення їх на плакатах у Залі пам'яті, не виконала. Таким чином, ОСОБА_3 не виконувала покладені на неї посадові обов'язки завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні.

Щодо незадовільного виконання посадових обов'язків позивачем Музеєм неодноразово призначалися службові розслідування, якими підтверджено факти невиконання ОСОБА_3 без поважних причин службових обов'язків, покладених на неї службових обов'язків положенням про відділ та посадовою інструкцією.

Згідно з протоколом первинної профспілкової організації від 28 серпня 2014 року № 7 надано згоду на її звільнення з займаної посади за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 02 вересня 2014 року № 81-к позивача звільнено з посади завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин своїх обов'язків, покладених на неї Положенням про науково-дослідний відділ з вивчення голодоморів в Україні Національного музею «Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні» та Посадовою інструкції завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні, з урахуванням того, що до неї раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судами встановлено, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення відповідно до статті 149 КЗпП України, пункту 8.4 Колективного договору відповідач отримав від позивача письмове пояснення, а також проведено службове розслідування.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов'язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов'язків.

За правилами статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Порядок застосування дисциплінарного стягнення визначений у статті 148 КЗпП України, відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що порядок застосування дисциплінарного стягнення Музеєм дотримано, попередньо отримано письмові пояснення від ОСОБА_3

Щодо наявності в діях позивача порушення трудової дисципліни, то Верховний Суд врахував таке.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність складу дисциплінарного проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов'язків. Складовими елементами дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов'язків; вина працівника; наявність причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов'язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Саме на роботодавця покладено обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов'язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Отже, під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що матеріалами службового розслідування підтверджено, що позивач належним чином обізнана про план щодо підготовки інформаційних текстів про передумови, механізми та методи голодоморів в історії України для використання їх у Залі пам'яті, однак проігнорувала це; на неодноразові нагадування заступника генерального директора ОСОБА_7 про необхідність виконання завдання у термін, що визначений планом, не реагувала. Зазначене підтверджується також її письмовими поясненнями. Станом на 01 вересня 2014 року це положення (окремий пункт) Плану основних заходів Національного музею «Меморіал пам'яті» жертв голодоморів в Україні на 2014 року не виконаний.

Таким чином, ОСОБА_3 систематично не виконувала без поважних причин обов'язки, покладені на неї трудовим договором, що підтверджується наказами відповідача від 20 червня 2014 року № 84 та від 31 липня 2014 року № 124.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували судове рішення від 02 грудня 2015 року у справі № 757/6063/15-ц, є необґрунтованими, оскільки зазначеним рішенням ОСОБА_3 відмовлено у позові про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час розгляду наведеної справи суди не встановили, що у позивача існували перешкоди для її своєчасного звернення до суду з оскарженням наказу про накладення дисциплінарного стягнення.

Таким чином на час звільнення позивач вважалася такою, що притягувалася до дисциплінарної відповідальності.

Істотним для вирішення цього трудового спору Верховний Суд також визнає й те, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили факти систематичного невиконання позивачем трудових обов'язків. Судами встановлено, що порушення, допущені позивачем, носили триваючий характер, застосування заходів дисциплінарного впливу на позивача не призводило до усунення недоліків у її роботі. Оскільки цей факт невиконання трудових обов'язків не спростований позивачем під час судового розгляду цієї справи, Верховний Суд, надавши системний аналіз нормам права, визнає звільнення позивача правомірним та обґрунтованим.

Посилання заявника на те, що всі докази, представлені відповідачем, є сфабрикованими, не підтвердились під час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій, носять характер непідтверджених припущень, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик