Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/26421/15
Номер провадження 22-ц/824/4220/2019
Головуючий у суді першої інстанції В.А. Писанець
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
29 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 757/26421/15-ц

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6»

відповідач ОСОБА_6

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Писанця В.А., в приміщенні Печерського районного суду міста Києва, повне рішення складено 21 вересня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ТОВ «Рада 6» звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги, мотивованим тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_7 а Товариство є житлово - експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок. Між сторонами 15.09.2006 року було укладено договір «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території». Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконує, платежі за надані послуги не вносить. У зв'язку із зазначеним, Товариство просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги у розмірі 126 444,16 грн., з яких: 49 894,14 грн. - основний борг, інфляційна складова боргу у розмірі 28 248,74 грн., 3 548,38 грн. - 3% річних та 44 752,90 грн. - пеня, яка утворилася внаслідок несплати відповідачем грошових коштів за надані житлово-комунальні послуги за період з грудня 2010 року по липень 2016 року, а також судовий збір за подачу позову у розмірі 1 896,66 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року позов ТОВ «Рада 6» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 6» заборгованість за надані послуги у розмірі 128 340,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги не застосував норми закону, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, а саме: ст. 7 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», норми ЦК України, ЖК України, Закон України «Про захист прав споживачів», та не врахував, що власник квартири не зобов'язаний сплачувати за комунальні послуги, які взагалі фактично йому не надавалися. Суд першої інстанції позбавив права та можливості її представника надати суду докази щодо поважності причин неявки у судові засідання, призначені на 13.06.2018 та 16.08.2018.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Рада 6» зазначило, що відповідач помилково вважає, що не повинна сплачувати вартість отриманих житлово - комунальних послуг, оскільки не проживає у квартирі АДРЕСА_1. Зазначені послуги надавалися відповідачу безперервно, а утримання будинку та прибудинкової території проводиться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, ухваленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи (їх представників) та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 06 листопада 2004 року.

ТОВ «Рада 6» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію 15 грудня 2008 року. Також здійснює надання, у вказаному будинку, послуг з опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до встановлених тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19 червня 2015 року № 591.

Отже, ТОВ «Рада 6» наділено правами, визначеними у ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у тому числі, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та котрий кореспондується з обов'язком споживача оплачувати вартість отриманих житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, що передбачений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону.

Так, з положень статей 66, 67, 68 Житлового Кодексу України, вбачається, що особи, які користуються жилими приміщеннями в будинку державного і громадського житлового фонду, зобов'язані щомісячно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 1 та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 власники квартир зобов'язані оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Отже, з наведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку задовольнивши позовні вимоги ТОВ «Рада 6», оскільки наявність заборгованості у ОСОБА_6, як власника квартири АДРЕСА_2, по оплаті вартості отриманих житлово - комунальних послуг знайшла своє підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції та такі висновки не спростовані стороною відповідача при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

Даний обов'язок споживача кореспондує і з його обов'язком як власника майна по його утриманню, що закріплене у статті 322 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги надаються безперебійно. Також, в ст. 18 Закону вказано, що у разі порушення виконавцем умов Договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень.

Хибними є посилання ОСОБА_6 на ту обставину, що вона не зобов'язана сплачувати заборгованість за житлово - комунальні послуги, оскільки не проживає у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2, а проживала та проживає за іншою адресою у АДРЕСА_3.

Так, відповідно до ст. 162 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Статтею 66 ЖК України встановлено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Виходячи з вищенаведеного витрати на утримання житла зобов'язані оплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

У листі Житлово-комунальної інспекції від 02.11.2010 за вих. №23/4883 «Щодо проведення перерахунків на послуги з центрального опалення в разі надання їх не в повному обсязі, зниження якості та щодо оплати за житлово-комунальні послуги в разі відсутності споживача» зазначається, що розмір нормативних витрат, пов'язаних з утриманням будинків і споруд та прибудинкових територій не залежить від того, проживає особа в квартирі (власник або наймач) чи ні. Тарифи розраховуються окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно - гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням типового переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що передбачений додатком до Порядку, оплата цих послуг повинна здійснюватися з моменту отримання права власника на квартиру. Тобто зменшення розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в разі відсутності споживача, чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, утримання будинку та прибудинкової території проводиться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла, а тому ТОВ «Рада 6» законним чином здійснювало та здійснює нарахування відповідачу плату за житлово-комунальні послуги.

Отже, незалежно від місця проживання ОСОБА_6, вона як власник квартири зобов'язана утримувати належну їй квартиру, сплачувати плату за житлово-комунальні послуги, оскільки такий обов'язок покладений на неї законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що відповідач була в період з грудня 2010 року - 31 липня 2016 року користувачем усіх комунальних послуг, при цьому ухиляється від оплати за їх надання, чим порушує вищевказані норми чинного законодавства, згідно яких власники зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

У матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за надані експлуатаційні витрати, опалення та консьєржа квартири АДРЕСА_4. Сторона відповідача не спростовувала розрахунок заборгованості здійснений позивачем, жодних своїх розрахунків або квитанцій на підтвердження здійснення оплати повністю чи частково ОСОБА_6 апеляційному суду не надано (а.с. 59).

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_6 не виконувала свої зобов'язання щодо оплати вартості отриманих житлово-комунальних послуг за період з грудня 2010 року по 31 липня 2016 року як власник квартири, внаслідок чого виникла заборгованість перед ТОВ «Рада 6» у розмірі 49 894,14 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Рада 6», судом першої інстанції було враховано розрахунок заборгованості, наданий позивачем за період з грудня 2010 року по 31 липня 2016 року, котрий був здійснений з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, оскільки як вбачається з матеріалів справи Товариством була подана до суду заява про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_6 заборгованості за житлово-комунальні послуги, справа № 757/1567/14-ц (07.02.2014 року у вказаній справи судом видано судовий наказ, який 25.12.2015 року був скасований за заявою боржника).

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку і про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 44 752,90 грн. пені, а також 28 248,74 грн. інфляційних втрат та 3 548,3 грн. 3% річних за своєчасне невиконання грошових зобов'язань відповідачем.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов'язок споживача своєчасно оплачувати комунальні послуги і споживач не може бути звільнений від виплати виниклої у нього заборгованості.

Згідно зі статтею 614 ЦК України, особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання.

Закріплена в п.10 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пеня передбачена п. 8 Договору «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території» від 15.09.2006 року і сплачується у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за спожиті житлово - комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних, а також пеня, яку сторони передбачили у п. 8 Договору «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території» від 15.09.2006 року.

Отже, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості отриманих житлово-комунальних послуг, суд вважає, що, крім наявної заборгованості, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягненню також підлягають заявлені позивачем 3% річних з простроченої суми у розмірі 3 548,38 грн., інфляційні втрати в розмірі 28 248,74 грн. та пеня у розмірі 44 752,90 грн. При цьому, колегія суддів бере до уваги розрахунок наданий позивачем, оскільки він є повним та зрозумілим, здійсненим у відповідності до діючого законодавства та не спростований відповідачем.

Разом з тим, у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Як вбачається із матеріалів справи, вважаючи, що позивачем порушено права відповідача, остання у визначеному законом порядку за захистом свого порушеного права та інтересів (на думку відповідача) до ТОВ «Рада 6» із зустрічними позовними вимогами не зверталася.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь - яких належних чи допустимих доказів на спростування обставин, зазначених у позовній заяві ОСОБА_6 чи її представник у розпорядження суду першоїі та апеляційної інстанцій не надали.

Отже, твердження сторони відповідача про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду, є необґрунтованими, а обставини, на які посилається ОСОБА_6 - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_6 була належним чином повідомлена про розгляд судом справи за позовом ТОВ «Рада 6» про стягнення з неї заборгованості за житлово - комунальні послуги.

Так, судові повістки - повідомлення про час, дату та місце розгляду справи на 13.06.2018 та 16.08.2018 направлялися судом ОСОБА_6 на дві адреси:

1) АДРЕСА_5;

2) АДРЕСА_6.

Поштова кореспонденція суду направлена на адресу АДРЕСА_6 була вручена особисто ОСОБА_6, про що свідчить проставлений нею підпис на зворотних повідомленнях про вручення поштових відправлень (а.с. 174,185, т. ІІ).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач належним чином була повідомлена про розгляд справи за належною адресою, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та повністю спростовуються зазначеним вище.

Щодо застосування судом до даних правовідносин позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи судом, що повністю підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових - повісток особисто відповідачу, вважаючи, що заборгованість їй нарахована поза межами позовної давності не подавала до суду заяву про застосування позовної давності. Такої заяви не було подано і її представником. Правом на подачу такої заяви сторона позивача не скористалась і при подачі до суду заяви про перегляд заочного рішення від 28.04.2017 року, ухваленого у даній справі. А тому, суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання ОСОБА_6 про застосування позовної давності до даних правовідносин.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Рада 6» вважаючи своє право порушеним, звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу у визначеному законом порядку про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за надані послуги за період з грудня 2010 року по 31 липня 2016 року, за результатами розгляду якої судом 07.02.2014 було видано судовий наказ.

Ухвалою Печерського районного суду від 25 грудня 2015 року у справі №757/1567/14-ц судовий наказ про стягнення з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 6» було скасовано.

У зв'язку із зазначеним ТОВ «Рада 6» було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог.

Зазначені обставини були відомі відповідачу.

Колегія суддів вважає, що справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Проте, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Рада 6», суд першої інстанції здійснив подвійне стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору за подачу позову.

Так, у резолютивній частині оскаржуваного рішення суд зазначив загальний розмір заборгованості, який підлягав стягненню з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 6» у сумі 128 340,82 грн., що вже включав в себе судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 896,66 грн. Проте суд окремим абзацом зазначив, що з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 6» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 896,66 грн.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції змінює в частині загального розміру заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 6» та вважає, що слід зазначити в резолютивній частині оскаржуваного рішення, що з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 6» підлягає стягненню заборгованість за надані послуги у розмірі 126 444,16 грн. (з яких: 49 894,14 грн. - основний борг, 28 248,74 грн. - інфляційна складова боргу, 3 548,38 грн. - 3% річних, 44 752,90 грн. - пеня). В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Оскільки поновлюючи скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду, суд апеляційної інстанції зупинив дію оскаржуваного рішення суду, а за результатами розгляду апеляційної скарги рішення суду змінюється в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, тому апеляційний суд поновлює дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст. 374, ч. 4 ст. 376, ст. ст.381-384, 386, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Змінити рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року в частині розміру заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 6».

Змінити в резолютивній частині Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року суму заборгованості за надані послуги, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 6» з 128 340,82 грн. на 126 444 (сто двадцять шість тисяч чотириста сорок чотири) гривні 16 копійок.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 29 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна