Справа № 539/677/18
Провадження № 2/539/25/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

у складі : головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарях Мирна Т.Ф., Карпенко Т.П.,

з участю : позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, мотивуючи тим, що 21 січня 2005 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 та переїхали проживати до будинку АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання як чоловіка та жінки за спільні кошти ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . В зареєстрованому шлюбі з відповідачкою вони прожили до 05 травня 2008 року після чого їх шлюб було розірвано, але вони продовжували проживати як чоловік та жінка без шлюбу по АДРЕСА_1 , а в житловому будинку АДРЕСА_1 вони змушені були робити ремонт, так як придбаний будинок був в занедбаному стані. Так вони спільно проживали до кінця 2015 року. Після чого відповідачка створила нову сім`ю та перейшла проживати до їхнього спільно придбаного житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживає і до цього часу.

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 прохав суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , який придбано 25 серпня 2005 року згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів ОСОБА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 2-3, 14).

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, мотивуючи тим, що дійсно із 21 січня 2005 р. до 05.05.2008 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . З квітня 2008р. з моменту подання спільної заяви до органу РАЦС вони перестали підтримувати шлюбні стосунки, спільне господарство не вели, стали проживати окремо. Вона перейшла проживати у свій будинок за адресою АДРЕСА_2 , при цьому формально місцем реєстрації залишалась адреса по АДРЕСА_2 в належній 1/3 частці, яка на той час на пра¬ві власності належала її неповнолітньому синові ОСОБА_6 . З моменту придбання будинку, припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу, між ними ніколи не було взаємної угоди про спільне користування набутим нею за час шлюбу спірним будинком. ОСОБА_1 ніколи в ньому не проживав і не користувався ним. Ніяких прав на її будинок по АДРЕСА_2 , чи будь-яких майно¬вих претензій в т.ч. його поділу до неї ніколи не заявляв, оскільки знав, що бу¬динок придбаний за її особисті кошти. 28.07.2005р. відбулися прилюдні торги з реалізації заставленого майна боржника, а саме будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належний боржнику ОСОБА_7 . Переможцем прилюдних торгів відповідно до протоколу № 5300065-1 від 28.07.2005р. є вона. У зв`язку з тим, що на той час її чоловік ОСОБА_1 на аукціоні з прилюдних торгів участі не приймав, особистих коштів для участі в ньому також не надавав, оскільки ніде не працював, самостійного заробітку (доходу) не мав, а вона була працевлаштованою, мала постійне джерело заробітку. Придбаний нею будинок був зареєстрований на неї, як її особисте майно. Спірний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якого на час придбання становила - 11 тис. 900 грн. придбаний нею за кошти її дядька ОСОБА_8 , який на початку липня 2005р. надав їй - 3000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.08.2005р. складає - 15150 гривень. В подальшому у (24) березні 2006р. вона продала належну їй до шлюбу із відповідачем, на праві власності квартиру за адресою АДРЕСА_3 , за що отримала гроші в сумі - 3500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.03.2006р. складає - 17675 гривень, вона розрахувалась із своїм дядьком ОСОБА_8 повернувши йому кошти, які він надавав їй для придбання будинку. Таким чином, джерелом коштів для придбання спірного будинку, є її власні кошти від реалізації належного їй на праві власності дошлюбного майна за адресою: АДРЕСА_3 . Вказувала, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. З 27.10.2010 р. вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, захищаючи своє право особистої приватної власності на нерухоме майно, вона була змушена звернутись до суду із позовною вимогою про визнання за нею права особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, ОСОБА_3 прохала суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , який придбано нею 25.08.2005 року, згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна, з прилюдних торгів зареєстрованого в реєстрі за № 2-551, придбаного в період перебування у шлюбі за власні кошти. (а.с. 92-98).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.05.2018 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про визнання майна спільною сумісною власністю. (а.с. 100).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.05.2018 року прийнято рішення перейти до розгляду даної цивільної справи зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 101).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 власний позов підтримав і прохав його задовольнити та в задоволенні зустрічного позову прохав відмовити, обґрунтовував позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Пояснив, що він з ОСОБА_3 проживали разом однією сім`єю до 2015 року, власних дітей не мають.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 підтримав, в задоволенні зустрічного позову прохав відмовити, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом до 2015 року, що підтверджується реєстрацією ОСОБА_3 , дорученням щодо кредитів. ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів і саме тоді дізнався про порушення свого права.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 власний зустрічний позов підтримала та прохала його задовольнити та в задоволенні первісного позову прохала відмовити, обґрунтовувала позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Пояснила, що з 2008 року вони із ОСОБА_1 проживають окремо, вона проживає по АДРЕСА_2 , брала субсидію по даному адресу. Кошти на придбання будинку навесні 2005 р. позичала у дядька ОСОБА_8 , за умови, що як продасть свою квартиру, то відразу поверне гроші. Кошти позичила в розмірі 3000 доларів США, ніяких розписок не писала. Як продала свою квартиру, то з тих коштів вона віддала борг дядьку. Повернула 3000 доларів США. Ніхто не був присутній під час повернення грошей. ОСОБА_10 приходила з сином до АДРЕСА_1 , оскільки там у сина була 1/3 частка, після 2013 року туди не приходила. ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 нічого не робив, один раз вона заплатила йому і він привіз туди три сходинки.

ОСОБА_3 подано 12.04.2018 року відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому вона прохала застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Пояснювала, що ще з квітня 2008 р. з моменту подання спільної заяви до органу РАЦСу вони з ОСОБА_1 перестали підтримувати шлюбні стосунки, спільне господарство не вели, стали проживати окремо. Вона перейшла проживати у свій будинок за адресою АДРЕСА_2 , при цьому формально місцем реєстрації залишалась адреса по АДРЕСА_2 в належній 1/3 частці, яка на той час на праві власно¬сті належала її неповнолітньому синові ОСОБА_6 . З моменту припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу ОСОБА_1 ніяких прав на її будинок по АДРЕСА_2 , чи претензій щодо його поділу до неї ніколи не заявляв, оскільки знав, що будинок придбаний за її особисті кошти. З наступного дня після розірвання шлюбу ОСОБА_1 стало відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, з цього часу починається відлік трирічного строку позовної давності. Таким чином, строк позовної давності сплинув 05.05.2011р., проте ОСОБА_1 звернувся до суду 15.03.2018р. (а.с. 72-74).

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 зустрічний позов ОСОБА_3 підтримав, в задоволенні первісного позову прохав відмовити.

З`ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 21 січня 2005 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб (а.с. 4).

Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.05.2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 05.05.2008 року розірвано. (а.с.5).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 31.08.2018 року ОСОБА_9 та ОСОБА_11 уклали 31.08.2018 року шлюб, прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_9 змінила на « ОСОБА_12 » (а.с. 157)

Перебуваючи в шлюбі, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_13 придбали будинок АДРЕСА_2 , житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 68,5 кв.м.

Відповідно свідоцтва серії НОМЕР_3 від 25.08.2005 року ОСОБА_3 належить право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 . (а.с. 36).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 25.08.2005 року зареєстровано будинок АДРЕСА_2 . Реєстрація права власності проведена державним нотаріусом першої Лубенської державної нотаріальної контори 01.09.2005 року. Зареєстровано в реєстрі за №2-551 (а.с.6-8).

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3 купила будинок за її особисті кошти.

Такі показання свідків суд не може взяти до уваги в підтвердження того, що придбаний будинок належить виключно ОСОБА_3 , оскільки вищевказане свідоцтво серії НОМЕР_3 від 25.08.2005 року про придбання будинку АДРЕСА_2 було укладено під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та вказані показання не є достатнім доказом для спростування правової презумпції про те, що майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю.

Також і саме свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 25.08.2005 року не містять даних про те, що ОСОБА_1 погоджувався з тим, що дане майно придбане за особисті кошти ОСОБА_3 , яка на той час була його дружиною.

Ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, норми ст. 63 СК України зазначають, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та постанові Верховного Суду у справі №372/504/17 від 21.11.2018 року.

Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 продали належні їм частки квартири АДРЕСА_4 (а.с. 170).

ОСОБА_3 в судовому засіданні стверджувала, що житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_2 куплений на гроші в розмірі 3000 доларів США позичені нею у ОСОБА_8 . Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав аналогічні пояснення. Однак належного підтвердження в судовому засіданні дані твердження не знайшли. Разом із тим, вказані пояснення свідка та пояснення ОСОБА_3 щодо джерела походження коштів на придбання будинку за адресою АДРЕСА_2 не є належними та допустимими доказами того факту, що спірний будинок ОСОБА_3 придбала за власні кошти. Матеріали справи не містять навіть жодних письмових доказів щодо отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_8 коштів на придбання будинку та їх в подальшому повернення. Крім цього, до показань свідка ОСОБА_8 суд ставиться критично, так як він є рідним дядьком ОСОБА_3 .

З огляду на вищевикладене суд вважає, оскільки сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі 25 серпня 2005 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а тому за спільні кошти придбали житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_2 .

На думку суду, відсутні підстави вважати, що вищезазначене майно належить виключно ОСОБА_3 , оскільки належні докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

В судовому засіданні також були допитані свідки.

Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 повідомила, що вона проживає на АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 вона знає, ОСОБА_3 знає лише візуально, особисто з нею не знайома. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили однією сім`єю. З ними разом проживала дитина років приблизно 13-15. Останні 2-3 роки їх разом не бачить. Хто з них що робив по АДРЕСА_2 вона не знає.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_15 зазначив, що він проживає по АДРЕСА_2 . Сторони знає, ОСОБА_3 знає приблизно 12 років, а ОСОБА_1 знає приблизно 16 років. Вони були подружжям, проживали спільно, вели спільне господарство. Приблизно років 4 назад вони тримали спільний огород. Десь в 2006 році ОСОБА_3 придбала будинок АДРЕСА_2 , там були одні стіни, до цього вона проживала на АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 все робив, а саме робив балкон, паркан. Близько 3 років вони не проживають разом. Знав, що вони одружені, що розлучились дізнався нещодавно. Більше 4 років назад в будинок АДРЕСА_2 вселилась ОСОБА_3 , відразу як звідти виселились квартиранти.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_16 зазначила, що вона проживає по АДРЕСА_5 . Сторони знає приблизно з 2000-х років. Їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловік та жінка, живуть разом. Чи зараз вони підтримують стосунки їй не відомо. По АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_3 , приблизно вже п`ять років.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_17 зазначив, що він знає ОСОБА_3 , вони разом служили. Після 2007 року ОСОБА_3 періодично зверталась до нього за допомогою. З 2007 року був у неї вдома приблизно 4-5 разів. Приблизно в 2008 році він допомагав їй перевозити речі до місця її проживання, перевозили з будинку по тій самій вулиці в інший будинок. ОСОБА_1 надавав автомобіль для перевезення майна. Також зверталась за допомогою щодо ремонту її будинку. Прохала також допомогти з прибиранням огороду. Робили решітки у будинок ОСОБА_3 . За весь цей час ОСОБА_3 проживала сама, бачив лише її сина. За адресою куди переїхала ОСОБА_3 її чоловіка він не бачив.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_18 зазначив, що він знає ОСОБА_3 з 1997 року, вони разом служили, потім він перевівся у іншу військову частину. З 2005 р. почав працювати в Лубенському ВП. У 2011 р. працював у карному розшуку і одного разу приїжджав до ОСОБА_3 за викликом. Виклик у 2011 році був не за місцем проживання, а десь по вул. Першотравневій. Після чого вони стали частіше спілкуватись. За зверненням ОСОБА_3 надавав допомогу, після 2011 року періодично допомагав по господарству по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_19 , свідок по справі, в судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю ОСОБА_3 .. Вона робила ремонт вдома у ОСОБА_3 . Робила ремонт приблизно два місяці, за цей час ОСОБА_1 не приходив. Вона інколи приходила в гості до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , скільки вони проживали разом та коли розійшлися вона не пам`ятає. Після розірвання шлюбу вони разом не проживали. Вона також робила ремонт ОСОБА_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що він є сином ОСОБА_3 . Будинок АДРЕСА_2 купувався за кошти його матері. Гроші на будинок позичали у ОСОБА_8 , це хрещений його матері. Позичали гроші вдома у ОСОБА_8 , він був присутній, а коли його мати продала квартиру по АДРЕСА_6 , то відразу повернула гроші. З 2004 р. по 2009 р. його мати проживала разом з ОСОБА_1 . Ремонт в будинку АДРЕСА_2 робили без участі ОСОБА_1 ОСОБА_1 привозив будівельні матеріали для ремонту, робив решітки на даний будинок, робив паркан та допомагав його встановлювати, однак все це він робив за кошти, які давала його мати. Приблизно з 2008 року він не проживав в м. Лубни, приїздив лише у відпустку, перебував на повному державному забезпеченні. До 2015 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосунки не підтримували.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначив, що він дядько ОСОБА_3 .. В 2005 р. ОСОБА_3 попросила його позичити гроші на купівлю дворища, на що він позичив 3000 доларів США, купюрами по 100 доларів США. Розписок не брав. Приблизно через 1 рік ОСОБА_3 віддала кошти, як продала квартиру по АДРЕСА_6 . Також були випадки, що ОСОБА_3 в інші рази позичав ще кошти. Він також привозив будівельні матеріали та допомагав ОСОБА_3 по можливості. АДРЕСА_2 він не робив. Не може сказати до якого часу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомив, що із ОСОБА_3 він знайомий більше 10 років, дуже багато разів за цей час бачились, приблизно раз у квартал. Бував вдома у ОСОБА_3 , але ОСОБА_1 він жодного разу у неї не бачив. Про її стосунки з ОСОБА_1 йому нічого не відомо.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_21 , яка повідомила, що вона знає ОСОБА_3 приблизно 20 років, часто з нею спілкується. Потім ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_1 .. Вона допомагала їм по ремонту будинку. Потім в 2008 р. ОСОБА_3 розлучилась із ОСОБА_1 . Будинок ОСОБА_3 розташований в 10-15 хв. ходьби від будинку ОСОБА_1 на одній вулиці. Будинок, що належить ОСОБА_3 , був в поганому стані, води не було, опалення теж не було. Вона допомагала ОСОБА_3 по ремонту її будинку декілька років. Після їх розлучення вона бувала на святах у ОСОБА_3 , то ОСОБА_1 там ніколи не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 зазначив, що він знає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . ОСОБА_3 його сусідка по межі. Скільки вона там проживає він не пам`ятає. До цього вона проживала в іншому будинку. Був період часу, коли ОСОБА_3 , проживала з ОСОБА_1 . Свідок допомагав по господарству ОСОБА_3 на її прохання.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_23 повідомив, що знає ОСОБА_3 , бував у неї вдома. Вперше там був приблизно 10 років назад перевозив речі на прохання ОСОБА_3 із іншого будинку по тій же вулиці. Також він робив ремонт у ОСОБА_3 вдома на її прохання, ОСОБА_3 йому платила за це.

Суд не вбачає підстав для застосування до вимог позивача ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_3 строку позовної давності з огляду на наступне.

Ст. 256, 257, 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В той же час, абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз`яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Відповідно довідки Лубенського ЛКЖЕУ №3158 від 02.04.2018 року ОСОБА_3 , 1972 р.н., зареєстрована в АДРЕСА_2 з 27.07.2010 року по теперішній час. (а.с. 61)

Тобто ОСОБА_3 і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 на протязі більше ніж два роки була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 29.08.2015 року видана довіреність №1956998а50, якою він уповноважує ОСОБА_3 розпоряджатися повністю його банківськими рахунками: № НОМЕР_4 по вкладу SAMDNWFD601 від 10.07.2015 року, №4311 по вкладу SAMDNWFD600 від 10.07.2015 року у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», для чого надав право за нього розписуватися та виконувати всі дії та формальності, що пов`язані з цим дорученням (а.с. 113).

11.10.2013 року сином ОСОБА_3 ОСОБА_6 була видана довіреність на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , якою він уповноважив їх на продажу належної йому частини жилого будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 134)

Відповідно будинкової книги житлового будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 , за даною адресою був зареєстрований син ОСОБА_3 ОСОБА_6 по 07.02.2011 року (а.с. 114-116).

Згідно акту вуличного комітету від 17.01.2014 року син ОСОБА_3 ОСОБА_6 проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2006 року і є власником частини будинку та земельної ділянки за даною адресою (а.с. 140).

Таким чином, враховуючи, що і після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали місце відносини майнового характеру, вимоги чинного законодавства про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного із подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права у вказувати на початок перебігу строку позовної давності. З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_1 не пропущено строк на звернення до суду із даним позовом, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позову на підставі заяви ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, оскільки ОСОБА_3 до матеріалів справи не долучені належні та допустимі докази пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, що у свою чергу є підставою для визнання необґрунтованим твердження ОСОБА_3 про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

Тому при вирішенні питання щодо застосування строку позовної давності та з`ясування коли саме він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, не має ключового значення посилання позивача ОСОБА_1 на те, що після розірвання шлюбу та до 2015 року він та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З приводу вказаної обставини, а саме факту спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, матеріали справи, в тому числі пояснення свідків, містять суперечливі дані.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.05.2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15.

Обґрунтування власних позовних вимог та заперечень проти первісного позову ОСОБА_3 в тій частині, що нею понесено значні витрати на проведення ремонту та утримання спірного майна, не спростовують висновків суду про те, що спірне нерухоме майно є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та їм на праві власності належить по 1/2 його частини та не позбавляє права ОСОБА_3 заявляти вимоги до співвласника про компенсацію даних понесених нею витрат.

Таким чином, на підставі викладеного суд вважає, що житловий будинок АДРЕСА_2 , який придбано 25 серпня 2005 року згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів ОСОБА_5 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, відтак кожний з них має право на 1/2 його частину.

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 у відповідності з ст. 141 ЦПК України з урахуванням вартості спірного нерухомого майна 704,80 грн. + 1334 грн. = 2038,80 грн. (а.с. 1, 69, 189).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про визнання майна спільною сумісною власністю - задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_2 , який придбано 25 серпня 2005 року згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів ОСОБА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 038 грн. 80 коп..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення 01.04.2019 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Ю.А. Іващенко