КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/6734/17

провадження № 22-ц/824/1017/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Поливач Л.Д., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Булах А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року у складі судді Рибака М.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України про визнання протиправним запису про обтяження та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання протиправним запису про обтяження та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування вимог зазначав, що 27 вересня 2013 року Кримською філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження легкового автомобіля позивача KIA RIO CH1900FO 2012 року випуску, колір - сірий, об'єм двигуна 1396 куб.см., а саме «арешт рухомого майна» в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Вказував, що підставою для обтяження рухомого майна стала ухвала Ленінського районного суду м. Севастополя від 17 вересня 2013 року у справі № 764/844/13-к.

Позивач в тексті позовної заяви стверджував, що дії реєстратора ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України є незаконними, оскільки згідно з повідомленням Державної судової адміністрації України від 07 грудня 2016 року електронна копія ухвали Ленінського районного суду м. Севастополя від 17 вересня 2013 року у справі № 764/844/13-к до Єдиного державного реєстру судових рішень не надсилалася та на час подання позову у вказаному реєстрі була відсутня.

Крім того, зазначав, що листом Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року повідомлено, що згідно з даними АСЕД «Апеляція» матеріали кримінального провадження №764/844/13-к в порядку статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до суду не надходили та не розглядалися.

Уважав, що оскільки відповідач здійснює ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, відтак продовжує обмежувати право розпорядження автомобілем шляхом незаконного накладення обтяження на автомобіль позивача.

Враховуючи викладене, просив визнати протиправними дії відповідача ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України щодо внесення в Державний реєстр обтяжень рухомого майна запису від 27 вересня 2013 року 11:11:15 за №13925798 про обтяження автомобіля, а саме, «арешт рухомого майна»; зобов'язати відповідача ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України внести зміни до запису про обтяження автомобіля та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, 25 січня 2018 року представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до її неправильного вирішення.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначає про відсутність у відповідача підстав для обтяження автомобіля, який належить на праві власності ОСОБА_1, з огляду на відсутність ухвали Ленінського районного суду міста Севастополь від 17 вересня 2013 року у справі № 764/844/13-к та спірного арешту автомобіля або будь-якого документу, який би став підставою для обтяження майна.

Уважає, що вищевказані обставини є підставою для визнання дій відповідачаДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України протиправними та внесення правдивих даних до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року.

06 березня 2018 року через відділ прийому громадян Апеляційного суду м. Києва представник відповідача ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що спірний запис було внесено до Державного реєстру 27 вересня 2013 року саме відповідачем ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі заяви про реєстрацію обтяження рухомого майна №63202, поданої Ленінським районним судом м. Севастополь.Звертає увагу на те, що ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України є самостійним суб'єктом господарювання та не є правонаступником ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, а відтак жодним чином не порушував права позивача, пов'язані із реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про обтяження рухомого майна.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області, передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: Кравець В.А. (суддя-доповідач), судді Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження Київського апеляційного суду та поновлено провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач ДП «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідач ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, визначеному цивільним процесуальним кодексом. Проте, направлена на юридичну адресу відповідача поштова кореспонденція повернута на адресу суду з відміткою поштового відділення «організація вибула». Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11.09.2015№ 258/7 «Про ліквідацію державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції» ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України знаходиться в стані припинення шляхом ліквідації без правонаступництва.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з норм статті 372 ЦПК України, колегією суддів вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Вирішуючи справу по суті суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, виходячи з того, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами порушення Державним реєстратором встановленого порядку для здійснення запису про обтяження на підставі рішення суду щодо належного позивачу автомобіля, а сама по собі відсутність відомостей про ухвалене судове рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або ненадходження матеріалів кримінального провадження до апеляційного суду або слідчих органів в порядку статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не є підставою для визнання дій реєстратора протиправними.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 377 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля КІА, державний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.08.2013 року (а.с. 6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна 27.09.2013 року в 11:11:15 зареєстровано публічне обтяження «арешт рухомого майна» за № 13925798 на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Севастополя від 17.09.2013 року у справі № 764/844/13-к, зокрема, на транспортний засіб КІА RIO НОМЕР_2. Термін дії обтяження: до 27.09.2018 року. Арешт накладено до винесення рішення суду про зняття чи скасування арешту (а.с. 5).

Згідно з повідомленням Державної судової адміністрації України від 07.12.2016 року, електронна копія ухвали Ленінського районного суду міста Севастополя від 17.09.2013 року у справі № 764/844/13-к до Єдиного державного реєстру судових рішень не надсилалася та на даний час у вказаному реєстрі відсутня (а.с. 7).

Відповідно до листа Апеляційного суду міста Києва від 05.12.2016 року матеріали кримінального провадження № 764/844/13-к згідно даних АСЕД «Апеляція» в порядку статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до Апеляційного суду міста Києва не надходили та не розглядались (а.с. 8).

Згідно листа Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 27.11.2017 року № 7142/100/02-2017, матеріали кримінального провадження, у якому накладено арешт на транспортний засіб КІА, д/н НОМЕР_1 для визначення підслідності до Генеральної прокуратури України не надсилались та оригінали усіх зібраних у ході досудового розслідування до 18.01.2014 року доказів залишились на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та на даний час доступ до них відсутній (а.с. 70).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Статтею третьою ЦПК України, зокрема, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб'єкт цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним.

У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Згідно з частиною першою статті 174 КПК України від 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно(частина друга статті 174 КПК України від 2012 року).

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц.

З матеріалів справи убачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться саме до припинення обтяження, накладеного на її рухоме майно на підставі ухвали суду, постановленої в рамках кримінального провадження.

Виходячи з викладеного, колегія суддів доходить висновку, що оскільки обмеження прав позивача, як власника рухомого майна, відбулися у порядку кримінального судочинства на підставі ухвали суду і зняття арешту з майна чи його скасування має відбуватись шляхом ухвалення відповідного судового рішення, тому оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано у порядку іншого, а саме цивільного судочинства, оскільки порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування передбачено КПК України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред'являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов'язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо припинення обтяження автомобіля, накладеного на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Севастополя від 17 вересня 2013 року у кримінальному провадженні №764/844/13-к, неправильно застосував норми процесуального права.

Виходячи з того, що розгляд питання про припинення обтяження рухомого майна передбачено в установленому кримінальним процесуальним законом порядку, колегія уважає, що суд першої інстанції неправомірно розглянув спір по суті у порядку цивільного судочинства, відмовивши у задоволенні усіх позовних вимог, чим порушив предметну юрисдикцію спору.

З огляду на вказане колегія суддів доходить висновку про закриття провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

При цьому позивачу слід роз'яснити його право на судовий захист у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до частини другої статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України про визнання протиправним запису про обтяження та зобов'язання вчинити дії - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 08 січня 2019 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: Л.Д. Поливач

Л.Д. Махлай