КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулова Н.А.
Єдиний унікальний номер справи № 381/2185/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2244/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 30 жовтня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язався сплатити йому 15000 грн., за ушкодження автомобіля ВАЗ 21011. Позивач зазначає, що в порушення умов договору відповідач жодного платежу не здійснив, чим порушив умови їх договору. На його вимоги добровільно повернути борг, відповідач посилається на відсутність коштів та уникає зустрічі, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 15000 грн., суму 3% річних у розмірі 263 грн., пеню - 2826,58 грн., інфляцію - 811,81 грн. та сплачений судовий зір у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

До апеляційного суду 04 грудня 2018 року від ОСОБА_3 найшов відзив на апеляційну скаргу та заява про залучення свідка ОСОБА_4 та долучення його письмових показів до справи. Однак, суд позбавлений можливості надати оцінку вказаним документам, оскільки ні відзив, ні заява не містять підпису особи, що їх подала.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 18 901,39 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 03 жовтня 2017 року написав розписку, в якій зобов'язався до 03 грудня 2017 року виплатити позивачу ОСОБА_2 кошти в розмірі 15000 грн. за ушкодження автомобіля ВАЗ 21011 (а.с. 9).

Як вбачається з вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. У вказаному вироці встановлено, що ОСОБА_3 незаконно заволодів транспортним засобом марки «ВАЗ 21011» реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що між ним та відповідачем було укладено договір позики.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Із розписки, на яку посилається позивач, не вбачається наявність у ОСОБА_3 будь-яких грошових зобов'язань перед ОСОБА_2, оскільки текст розписки не містить посилання на отримання відповідачем грошових коштів у позивача. З розписки вбачається намір відповідача виплатити грошові кошти за спричинені ушкодження автомобілю позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов до задоволення не підлягає, оскільки між сторонами не був укладений договір позики і грошові кошти не передавалися.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для врахування часткового визнання позову відповідачем у запереченнях на позовну заяву від 24 вересня 2018 року (а.с. 24-25), оскільки в даному випадку таке визнання відповідачем позову суперечить закону. Крім цього, 03 жовтня 2018 року позивач подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 27-30).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що складена ОСОБА_3 розписка не є договором позики за своєю правовою природою. А відтак, до відносин, які склалися між сторонами не можуть бути застосовані положення закону щодо повернення боргу за договором позики.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2, оскільки його позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють обґрунтування позовної заяви, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко