Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 372/3038/16-ц

провадження № 61-34307св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від

19 грудня 2016 року у складі судді Кравченка М. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про виселення, зняття з реєстраційного обліку та визнання дій неправомірними.

Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KIQ0GK00830078, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі

93 500,00 доларів США строком до 21 січня 2028 року на купівлю квартири. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Позивач свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконав належним чином, а відповідач у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановлені строки не виконувала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року на вказану квартиру було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка становила 88 466,13 доларів США. Відповідач в порушення умов договору іпотеки, а саме пункту 18.7, без отримання від іпотекодержателя письмової згоди на реєстрацію в предметі іпотеки інших осіб, зареєструвала 06 березня 2008 року у спірній квартирі свою малолітню дочку ОСОБА_2 , 2002 року народження. Банк вважає, що вказані дії відповідача були вчиненні з порушенням умови договору іпотеки та є неправомірними, а незаконно зареєстрована ОСОБА_2 підлягає примусовому виселенню з квартири, яка є предметом іпотеки.

У зв`язку з викладеним Банк просив визнати дії ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_2 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити неправомірно зареєстровану особу ОСОБА_2 , яка зареєстрована та/або проживає у квартирі АДРЕСА_1 та є предметом іпотеки; зняти останню з реєстраційного обліку органом МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від

19 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про виселення, визнання дій неправомірними відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що оскільки відповідач в іпотеку передав житлове приміщення, яке було придбано не за рахунок кредитних коштів, то підстав для виселення мешканців такого приміщення без надання таким особам іншого постійного житла немає. Банком в порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надано до суду доказів, що у відповідача є інше житло, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, щовисновки судів обох інстанцій не відповідають встановленим у справі обставинам та нормам законодавства. Зазначають, що спірну квартиру, яку було передано в іпотеку Банку відповідач придбала за рахунок кредитних коштів, тому висновок судів, що іпотекодержатель не надав доказів щодо наявності іншого житла, не відповідають вимогам законодавства. Вказують, що положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР не покладають обов`язок на ПАТ КБ «ПриватБанк» надати тимчасове житло відповідачу чи зазначити його у позові, а тому це не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 23 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KIQ0GK00830078, згідно якого банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі

93 500,00 доларів США, з яких на купівлю квартири - 77 000,00 доларів США, на сплату страхових платежів - 16500,00 доларів США, строком до 21 січня

2028 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а. с. 6-8).

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 9-10).

У пункті 18.7 договору іпотеки передбачено обов`язок іпотекодавця не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також здійснювати до видачі заставної його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. При видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування.

У спірному житловому приміщенні з 06 березня 2008 року зареєстровані відповідач та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 , 2002 року народження, що підтверджується довідкою (а. с. 13).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого

2013 року було частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № КIQ0GК00830078 від 23 січня

2008 року в розмірі 88 466,13 доларів США, що еквівалентно 707 109,78 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири загальною площею 55,70 кв. м, що знаходиться за адресою

АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки Банком з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на підставі договору іпотеки від 23 січня 2008 року, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 555 500,00 грн, узгодженою сторонами в договорі іпотеки від 23 січня 2008 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат (а. с. 11-12).

Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Судами обох інстанцій було встановлено, що рішенням суду від 06 лютого

2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме спірну квартиру, з якої Банк хоче виселити ОСОБА_2 , 2002 року народження.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що

ОСОБА_2 , 2002 року народження, не може бути виселена без надання їй іншого житлового приміщення, з тих підстав, що предмет іпотеки було придбано не за рахунок кредитних коштів.

З такими висновками судів обох інстанцій погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства та встановленим обставинам справи

Зі змісту пункту 8.1 кредитного договору, укладеного 23 січня 2008 року вбачається, що кредитні кошти в розмірі 93 500,00 доларів США були надані ОСОБА_1 на наступні цілі: на купівлю квартири було видано

77 000,00 доларів США та на сплату страхових платежів - 16 500,00 доларів США, тобто кредит відповідачу було надано саме на придбання квартири.

Згідно пункту 33.3 договору іпотеки квартири від 23 січня 2008 року предметом іпотеки є двокімнатна квартира

АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2008 року.

Доказів того, що спірна квартира № НОМЕР_1 , яка є предметом іпотеки, була придбана не за кредитні кошти, в матеріалах справи не має.

Тому висновки судів про відмову в позові з наведених ними мотивів не відповідають встановленим ними обставинам справи та вимогам закону.

Разом з тим, позовні вимоги Банку не підлягають задоволення з огляду на таке.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статей 11, 26, 27, частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

За змістом норм цивільного процесуального законодавства у редакції закону, що діяв на час розгляду справи у суді першої інстанції, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Подаючи до суду позовну заяву, Банк відповідачем зазначив лише

ОСОБА_1 , а в прохальній частині просив виселити зі спірної квартири ОСОБА_2 , а також просив зобов`язати відповідний орган МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, зняти з реєстрації ОСОБА_2 Проте такий орган відповідачем не зазначив.

Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 та зняття її з реєстрації, не обговорив питання залучення до участі у розгляді справи ОСОБА_2 та орган МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Вирішення справи без залучення до участі у справі вказаних осіб є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства України, оскільки суд вирішує питання про права і обов`язки особи, яка не бере участь у справі, тому у порушення принципів рівності сторін та змагальності позбавлена можливості давати пояснення по суті спору, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, та заперечення проти доводів і міркувань інших учасників справи.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що позов у цій справі пред`явлений до неналежних відповідачів, то оскаржувані судові рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від

19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від

22 лютого 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про виселення, зняття з реєстраційного обліку та визнання дій неправомірними відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик