ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 січня 2019 року м. Чернівці справа № 713/1476/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням сільськогосподарських культур, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Пилип'юка І.В.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням сільськогосподарських культур.

Посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1. Частину даної земельної ділянки вона використовує під городництво для вирощування сільськогосподарських культур для власних потреб, зокрема: капусту, буряк червоний, цибулю, кукурудзу, квасолю (пішу та тичкову), картоплю, огірки, помідори.

Її сусід ОСОБА_2 утримує вівці, за якими не здійснює належний контроль, що призводить до того, що вони виходять на городи сусідів і буквально знищують насадження.

26 червня 2018 року отара овець, яка належить ОСОБА_2, безконтрольно покинула межі свого господарства та вийшла на належну їй земельну ділянку, де пошкодила ряд сільськогосподарських культур, у зв'язку з чим вона звернулася із заявою до Вижницької ОТГ.

З акту обстеження її господарства, складеного 3 липня 2018 року комісією Вижницької міської ради Чернівецької області, встановлено, що на її земельній ділянці вівцями, які належать ОСОБА_2, було пошкоджено ряд сільськогосподарських культур, а саме: 10 кущів троянд, 10 кущів помідор, 100 шт буряка червоного, 5 кг цибулі, 40 кущів квасолі «пішої», 70 кущів квасолі «тичної», 20 штук перця, 0,004 га ягід, 12 погонних метрів календули. Сума завданих збитків станом на 26 червня 2018 року згідно довідок наданих відділом економіки Вижницької міської ради становить 7072,50 грн.

Добровільно відшкодувати заподіяну їй шкоду відповідач відмовляється, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 7072,50 грн в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди, також стягнути 2000 грн витрат на правничу допомогу та 704,80 грн судового збору.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2018 року позов задоволено.

Сягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду завдану в результаті пошкодження сільськогосподарських культур в розмірі 7072,50 грн, 704,80 грн судового збору та 2000 грн витрат на правничу допомогу.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» комісія для складення акта обстеження пошкоджень сільськогосподарських культур мала б бути створена Вижницькою РДА із залученням до її складу позивача та відповідача, проте, акт складений комісією КУП «Комунальник», яка при цьому виходила на місце обстеження не в повному складі.

Також зазначає, що розрахунок збитків від витрат незібраної сільськогосподарської продукції здійснюється відповідно до Методики оцінки збитків від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 року №175, однак позивачем не надано розрахунок завданих збитків визначених згідно з даною Методикою. Наданий позивачем розрахунок таким не являється, оскільки ніким не підписаний, не затверджений і є просто аркушем паперу.

Окрім того вказує, що вівці йому не належать, що підтверджується даними погосподарської книги станом на 2018 рік. Також дана обставина підтверджена свідками: Овадюк Л.С., яка зазначила, що вівці належать громадянці ОСОБА_5 та в.о. старости с.Виженка, який зазначив, що фактичним власником овець є ОСОБА_6 Отже, позов пред'явлений не до тієї особи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що твердження апелянта про те, що вівці не є його власністю не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 визнав факт належності йому овець у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2018 року - без змін.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 є чоловік позивачки - ОСОБА_7

Оскільки земельна ділянка придбана в період шлюбу позивачки, то колегія суддів вважає, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивач має право на пред»явлення даного позову.

Встановлено, що 26 червня 2018 року отарою овець було пошкоджено частину сільськогосподарських культур на земельній ділянці, що належить на праві власності позивачу та її чоловіку ОСОБА_7

Наказом директора КУП «Комунальник» від 27 червня 2018 року створено комісію для обстеження земельних ділянок жителів с.Виженки: ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_9, які були пошкоджені отарою овець (а.с.56).

Листом Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області №02-21/1070 від 05 липня 2018 року ОСОБА_1 на її звернення від 26 червня 2018 року повідомлено, що працівниками КУП «Комунальник» Вижницької міської ради ОСОБА_10, ОСОБА_11 та посадовою особою в.о. старости с.Виженка ОСОБА_12 було проведено огляд господарств (городів) ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в ході якого встановлено, що на їх земельних ділянках вівцями, які належать ОСОБА_2 було пошкоджено ряд сільськогосподарських культур, у зв'язку з чим складено акт обстеження даних господарств та встановлено суму збитків.

З Акту обстеження господарства (городу) ОСОБА_1 від 3 липня 2018 року, у складі директора КУП «Комунальник» Овадюк Л.С., в.о. старости с.Виженка ОСОБА_12, працівників КУП «Комунальник» ОСОБА_11, ОСОБА_10 вбачається, що на земельній ділянці ОСОБА_1 отарою овець, які належать ОСОБА_2 та які безконтрольно вийшли за межі свого господарства, було пошкоджено ряд сільськогосподарських культур, а саме: буряк червоний 100 шт, цибуля 5 кг, квасоля (піша) 40 кущів, квасоля (тичкова) 70 кущів, рози 10 кущів, помідори 10 кущів, перець 20 шт, ягоди 0,004 га, календула 12 метрів пагонних (а.с.11).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що знайшов свого підтвердження той факт, що шкода, яка завдана ОСОБА_1 завдана саме з вини відповідача, оскільки вівці належать ОСОБА_2

Колегія суддів не погоджується з даним висновком та вважає, недоведеним факт належності овець, які заподіяли майнову шкоду позивачу, ОСОБА_2

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави для відповідальності за заподіяння майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Таким чином, відповідно до вимог ст.1166 ЦК України на позивача покладено обов'язок доказати наявність заподіяної йому шкоди та її розмір, а відповідач в даних правовідносинах може бути звільнений від відповідальності лише при доведеності ним обставин, що шкода була завдана не з його вини, тобто передбачається презумпція вини заподіювача шкоди.

Із роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року №6 вбачається, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, відсутність такого елементу складу цивільного правопорушення як вина, виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що вівці йому не належать і як доказ на підтвердження даної обставини надав лист в.о.старости с.Виженки від 27 вересня 2018 року.

Так, з листа в.о. старости с. Виженка ОСОБА_12 вбачається, що згідно даних по господарської книги с.Виженка станом на 2018 рік в наявності у домогосподарстві по АДРЕСА_3, де зареєстрований ОСОБА_2, домашніх тварин, зокрема, овець немає. Вівці 20 штук та 2 кози згідно погосподарської книги записані за адресою: АДРЕСА_2 у господарстві співмешканки ОСОБА_13 (а.с.53).

Отже, вівці є власністю ОСОБА_13

Крім цього, з січня 2018 року запроваджено обов»язкову реєстрацію овець.

Частиною 4 статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» визначено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Оскільки даний спір стосується заподіяння шкоди тваринами, а саме вівцями, врахуванню при його розгляді також підлягає і наступне.

Відповідно до Наказу Міністерства аграрної політики від 16 січня 2018 року №20 «Про затвердження ідентифікації та реєстрації овець та кіз», чинного на час виникнення спірних правовідносин, запроваджено обов'язкову ідентифікацію та реєстрацію овець та кіз.

Пунктом 1.2 Порядку визначено, що цей порядок є обов'язковим для всіх юридичних і фізичних осіб, що займаються розведенням та утриманням овець і кіз, здійснюють їх продаж, забій, утилізацію, надають послуги зі штучного осіменіння та організовують виставки за участю овець і кіз.

За пунктом 1.3 Порядку ідентифікації та реєстрації підлягають усі вівці і кози, яких розводять або утримують на території України.

Згідно п.4.6 Порядку юридичні та фізичні особи зобов'язані: подавати дані до Адміністратора Реєстру тварин про всі переміщення тварин, надходження нових тварин до господарства, а також забій, утилізацію, падіж тварин протягом п'яти робочих днів з дати таких дій або подій; надавати інформацію про походження, ідентифікацію, пункт призначення (переміщення) тварини, власником/утримувачем якої він є, протягом десяти робочих днів з моменту отримання запиту від Адміністратора Реєстру тварин.

Після ідентифікації тварини в господарстві юридична або фізична особа зобов'язана здійснити дії з реєстрації тварини в Реєстрі тварин. Для цього власник/утримувач самостійно або з допомогою працівника Адміністратора Реєстру тварин заповнює реєстраційну відомість овець/кіз на одну тварину або групу тварин (п.5.1 Порядку).

Згідно зі ст.4 Закону України «Про ідентифікацію та реєстрацію тварин» (далі-Закон) об'єктом ідентифікації та реєстрації є сільськогосподарські тварини - велика рогата худоба, коні, свині, вівці, кози.

Як зазначено в ст. 5 Закону юридичні та фізичні особи, що провадять діяльність з розведення та утримання тварин, зобов'язані: подавати для реєстрації дані про ідентифікованих тварин, господарства їх розведення та утримання, переміщення, забій, утилізацію, загибель, падіж тварин; вести облік усіх тварин у господарстві, в тому числі щодо їх народження, ідентифікаційних номерів, усіх переміщень тварин між господарствами, а також про забій, утилізацію та падіж тварин; здійснювати переміщення тварин з ідентифікаційними документами.

Ідентифікаційні документи - документи встановленого паспорту коня, реєстраційне свідоцтво свиней, реєстраційне свідоцтво овець/кіз (п. 3 ст. 1 Закону).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами,; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України).

Як було зазначено, належним документом ідентифікації овець/кіз, в тому числі її власника, є реєстраційне свідоцтво, яке відповідно до наведених положень законодавства є доказом, який дозволяє визначити її власника.

Всупереч зазначеним нормам та встановленим судом обставинам, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що вівці належать відповідачу ОСОБА_2

Також в матеріалах справи відсутні відомості щодо реєстрації овець в Реєстрі тварин.

За огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що позов пред'явлений до неналежного відповідача.

Також колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про доведеність розміру шкоди, оскільки суд не звернув уваги на існування передбаченого чинним законодавством порядку визначення розміру та відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам.

Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі Постанова), розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284). У такому ж порядку визначаються збитки, заподіяні обмеженням прав власників землі та землекористувачів, погіршенням якості земель або приведенням їх у непридатний для використання за цільовим призначенням стан унаслідок негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства,суди мають виходити з того, що відповідно до ст.156 ЗК, ст. 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі. Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при прокладенні шляхів, трубопроводів та проведенні розвідувальних, бурових, будівельних робіт, псуванням і забрудненням сільськогосподарських та інших земель, іншими порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки. Зокрема, при пошкодженні посівів , самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення. Якщо замість пошкоджених посівів землекористувач провів у тому ж сезоні повторний посів культур, відшкодуванню підлягають витрати на пересівання (вартість насіння, обробітку землі тощо) (п. 16 Постанови).

Пунктом 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 19 квітня 1993 № 284, передбачено, що розміри збитків, в т.ч. неодержаних доходів, які підлягають відшкодуванню, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.

Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Пунктом 4 Порядку визначено, що збитки визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених або необхідних витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості).

Згідно акту від 03 липня 2018 року сума завданих збитків становить 7072,50 грн. (а.с.11). До комісії увійшли в.о.старости села та працівники КУП «Комунальник».

Всупереч зазначеному порядку комісія для обстеження земельних ділянок жителів с.Виженка - ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_9, створена КУП «Комунальник», а не виконавчим комітетом Вижницької міської ради (а.с.56).

Зазначений акт не затверджений органом, що створив комісію.

До комісії не увійшли власники землі, яким була заподіяна шкода, та громадяни, які завдали шкоди.

Наданий позивачем розрахунок не містить відомостей щодо визначення вартості пошкоджених культур в господарстві ОСОБА_1 за ринковими цінами з урахуванням їх середньої врожайності.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів розмір заподіяної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що розрахунок збитків від витрат незібраної сільськогосподарської продукції мав здійснюватись відповідно до Методики оцінки збитків від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 року №175, оскільки дана Методика оцінки збитків не поширюється на спірні правовідносини.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1057,20 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням сільськогосподарських культур - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 січня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак