Справа № 2-630/11
Провадження № 22-ц/4808/73/19
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю апелянтів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3, стягувача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2018 року, постановлену суддею Андрусівим І.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа №2-630/11, виданого 08.02.2018 року Калуським міськрайонним судом, про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі.

ОСОБА_1 у поданій заяві зазначає, що суд зобов'язав його не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні неіснуючим в законодавстві України об'єктом права - «громадською стежкою».

У рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 самовільно встановив огорожу на частині земельної ділянки, яка віднесена до загального користування, перегородив громадську стежку і позбавив ОСОБА_4 права доступу до криниці та господарських споруд. Однак, такий об'єкт як криниця мав би мати прив'язку до об'єкта соціальної інфраструктури «житловий фонд» і бути відображений у паспорті сільського населеного пункту. Судом не встановлено, що криниця, зазначена у рішенні суду, є об'єктом житлового фонду, та чи призначена вона для обслуговування усіх жильців будинку, тоді як за вказаною адресою є аж п'ять криниць, але невідомо, яка із них є спільного користування, оскільки не існує відповідного паспорта населеного пункту.

Заявник зазначав, що в резолютивній частині рішення і у виконавчому листі суди вирішили позовні вимоги, які ОСОБА_4 в позові не заявлялися, зокрема, не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, тоді як позовні вимоги стосувалися громадської стежки та криниці.

Заявник посилався на те, що у судовому рішенні не встановлено, які господарські споруди стягувача ОСОБА_4 існують і яким чином ОСОБА_1 перешкоджає у доступі до них. Позивач ОСОБА_4 не довів, що має право на громадську стежку, і такий об'єкт охороняється законом, тому виконавчий лист в частині зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні громадською стежкою, виконанню не підлягає.

Заявник також зазначив, що судом при постановленні рішення не взято до уваги, що огорожа, яка підлягає знесенню є спільною власністю його та його дружини ОСОБА_2, якій належить ? частині огорожі, тому виконанням рішення в частині демонтування огорожі порушуються права його дружини, яка не брала участі у розгляді даної справи, тому з цих підстав в частині демонтування огорожі виконавчий лист не підлягає виконанню.

Крім того, заявник зазначав, що виконавчий лист в частині зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою, примусовому виконанню не підлягає, оскільки згідно ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» (Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення) до відома боржника має бути доведено державним виконавцем суть заборони, складено акт і закрито виконавче провадження.

Особами, які беруть участь у справі заявник зазначив: Калуський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Міністерства юстиції України, дружину ОСОБА_2, стягувача ОСОБА_4, суддю Калуського міськрайонного суду Івано-Франківській області Якиміва Р.В.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

На дану ухвалу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у тому числі захистити майнові інтереси співвласника огорожі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність те необґрунтованість ухвали.

Суд першої інстанції не врахував, що у ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 ніколи не було права на земельну ділянку, за цією адресою не було громадської криниці в юридичному аспекті, а відтак і громадської стежки до цієї криниці, тому ОСОБА_1 не міг порушити права ОСОБА_4 на користування вказаними об'єктами.

Рішення сесії Копанківської сільської ради Калуського району від 10 грудня 2010 року про зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудовану огорожу, яке було підставою для прийняття рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, не могло бути прийняте, з урахуванням тлумачення Конституційного Суду України (рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009), оскільки попередніми рішеннями, які скасовані не були, сільська рада надала дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту відведення у власність земельної ділянки площею 0,01 га, на якій і було споруджено огорожу, та надала вказану земельну ділянку в постійне користування за письмовим погодженням сусідів, в тому числі ОСОБА_4

ОСОБА_2, будучи дружиною ОСОБА_1, є співвласником збудованої ними огорожі, участі у розгляді цивільної справи вона не приймала, тому демонтування огорожі згідно виконавчого листа, по якому вона не є боржником, є втручанням у її право власності, а виділити її частку у вказаній огорожі неможливо.

Апелянти зазначають, що вказані обставини в розумінні ст. 432 ЦПК України відносяться до «інших причин», які є підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Стягувач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому скаргу не визнає, просить залишити її без задоволення, ухвалу суду без змін.

Заявник ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що 18 грудня 2018 року він подарув ОСОБА_2 огорожу на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_1 на підтвердження чого надав копію нотаріально посвідченого договору дарування. Оскільки він вже не є власником огорожі, яку потрібно знести згідно рішення суду, виконавчий документ він виконувати не може.

Від заступника начальника Калуського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянтів та їхнього представника, які доводи апеляційної скарги підтримали, стягувача, який заперечив вимоги скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа у справі №2-630/11 про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що підстави визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з підстав, зазначених у заяві, відсутні.

Судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 17 жовтня 2011 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні громадською стежкою та стягнення моральної шкоди. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 500 гривень, за надання юридичної допомоги 1000 гривень та 45,50 гривиень судових витрат (т. 1, а.с. 78).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2011 року рішення Калуського міськрайонного суду від 17 жовтня 2011 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні громадською стежкою та стягнення моральної шкоди відмовлено (т. 1, а.с. 141-144).

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2011 року та рішення Калуського міськрайонного суду від 17 жовтня 2011 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування 500 грн. моральної шкоди та 1000 грн. за надання юридичної допомоги скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги відмовлено. У решті рішення місцевого суду залишено без змін (т. 1, а.с. 178-179).

На виконання рішення суду у цій справі 21.05.2012 року видано виконавчий лист про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі, який перебував на виконанні у відділі ДВС Калуського МРУЮ (т. 1, а.с. 184, 191, 196).

В подальшому - 14 червня 2013 року та 08.02.2018 року у даній справі судом видавались дублікати виконавчого листа.

12.02.2018 року Калуським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі (т. 5, а.с. 7).

Рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі, залишилося невиконаним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальному стадією судового провадження.

За змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В обгрунтування заяви ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що суди вирішили позовні вимоги, які ОСОБА_4 в позові не заявлялися, відсутні докази про те, що було порушено право ОСОБА_4, чинним законодавством не передбачено поняття «громадська стежка», судом не встановлено, що криниця, зазначена у рішенні суду, є об'єктом житлового фонду, та чи призначена вона для обслуговування усіх жильців будинку, рішення сесії Копанківської сільської ради Калуського району від 10 грудня 2010 року про зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудовану огорожу, яке було підставою рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, є незаконним, виконанням виконавчого листа порушуються права ОСОБА_2, яка не брала участі у розгляді даної справи.

Як видно з вимог заяви ОСОБА_1 та доводів обидвох апелянтів, викладених в апеляційній скарзі, обґрунтування є, по своій суті, спробою переглянути рішення судів, що набрали законної сили і є обов'язковими до виконання, в непередбаченому процесуальним законом порядку, що суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

Так у рішенні «Брумареску проти Румунії» (п.61) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

Вимоги заяви у заявленій частині по своїй суті є доводами сторін про їх незгоду з рішення Калуського міськрайонного суду від 17 жовтня 2011 року, яке вже переглядалося в апеляційному та касаційному порядку, а також у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, про те, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що під час постановлення рішення суду не взято до уваги, що огорожа, яка підлягає знесенню є спільною власністю його та його дружини ОСОБА_2, тому виконанням рішення в частині демонтування огорожі порушуються права його дружини, яка не брала участі у розгляді даної справи, тому з цих підстав в частині демонтування огорожі виконавчий лист не підлягає виконанню, колегія суддів відхиляє.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті провадження за її апеляційною скаргою на рішення Калуського міськрайонного суду від 17 жовтня 2011 року у цій справі з тих мотивів, що оскільки ОСОБА_2 не була стороною в справі, оскаржуваним рішенням суду не вирішено питання щодо її прав та обов'язків (т. 3, а.с. 66).

Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що вказані заявником обставини в розумінні ч. 2 ст.432 ЦПК України, не можуть бути підставою для визання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Зважаючи на цю норму закону, колегія суддів не бере до уваги та не дає оцінки договору купівлі-продажу огорожі від 18 грудня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 огорожу, яка підлягає демонтуванню згідно рішення суду, оскільки на таку обставину заявник ні у заяві, ні в апеляційній скарзі не посилався.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм права. Доводи апелянтів висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний тект постанови складено 09 січня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта