ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3418/19 Справа № 216/3165/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Биканов І. Р. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2018 року, яке ухвалено суддею Бикановим І.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння, який у вересні 2016 року уточнив.

В обґрунтування позову зазначив, що в 2006 році між ним та відповідачем була досягнена домовленість про продаж домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з домовленістю, вартість нерухомого майна становила 4500 доларів США, яку він мав сплатити двома частинами, задля приведення відповідачем у належний стан документів на земельну ділянку після успадкування.

13.09.2006 року він передав відповідачу готівкою 2000 доларів США, іншу частину 2500 доларів США передав 19.02.2007 року, в той же день відповідач оформила на його ім'я довіреність, та передала її разом з документами на домоволодіння, написавши розписку про те, що отримала 4500 доларів США за продаж земельної ділянки, вказала, що гроші отримала в повному обсязі, претензій немає.

Після цього він почав володіти та користуватися домоволодінням на свій розсуд, сплачував усі платежі, в період з 2006 року по 2015 рік демонтував залишки старого будинку та господарських споруд, звів фундамент та перший поверх нового будинку, придбав будівельні матеріали для будування двоповерхового будинку, також затвердив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

В лютому 2016 року він отримав копію заяви ОСОБА_3, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., якою його повідомлено про скасування довіреності виданої на його ім'я щодо розпорядження спірним домоволодінням.

На теперішній час при фактично здійсненій угоді купівлі-продажу спірного домоволодіння та передачі відповідачу грошових коштів в розмірі 4500 доларів США, остання відмовилася документально перереєструвати на його ім'я та нотаріально засвідчити, здійснення вказаної угоди, аргументуючи необхідністю відшкодування їй втраченої вигоди у вигляді не отриманої субсидії на загальну суму 2500 доларів США.

Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10400 (десять тисяч чотириста) грн.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв'язку з його невідповідністю нормам матеріального і процесуального права, порушує питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги та відмовити відповідачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує, що суд невірно визначив предмет позову і безпідставно проігнорував норму закону, а саме ст.235 ЦК України. При цьому зазначає, що ним на підтвердження укладення удаваного правочини між ним та відповідачем у вигляді договору доручення на підставі якого було видано довіреність та розписка на виконання договору купівлі-продажу майна в розмірі 4500 доларів США було надано докази, які суд проігнорував.

Окрім того, позивач наголошує на порушенні судом першої інстанції вимог ст.137 ЦПК України, при цьому зазначає, що у рішенні суд на обґрунтував підстав стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10400 грн.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог та зустрічних позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння №34 по вул. Гірницької слави в м.Кривому Розі на праві приватної власності належить ОСОБА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.01.2005 року ( а.с.16).

Згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. від 19.02.2007 року, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником у державних та недержавних установах, підприємствах, організаціях, що пов'язані з добудуванням, реконструкцією, прийняттям в експлуатацію належного їй нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, та в подальшому розпоряджатися належним їй домоволодінням з прилеглою земельною ділянкою, що знаходиться за тією ж адресою (а.с.15).

Нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. заявою від 15.02.2016 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що скасовує довіреність видану на його ім'я на право представництва її інтересів та розпорядження належним їй домоволодінням з прилеглою земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволені його позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтями 182, 328, 334, 392, 657 ЦПК України й виходив з того, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону, а посилання на довіреність та передачу грошових коштів відповідачу за спірне домоволодіння, як на підставу виникнення договірних відносин у вигляді правочину та в подальшу виникнення права власності у позивача на домоволодіння є надуманим.

Стягуючи з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10400 грн., суд виходив з того, що ці витрати підтверджуються квитанцією від 03.04.2018 року, та актом виконаних робіт від 05.10.2018 року.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, а саме в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно вимог ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною першою статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 220ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відтак, місцевий суд, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в позові, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного будинку від 19.02.2007 (про укладення якого може свідчити лише довіреність та розписка відповідача про продаж будинку та отримання грошових коштів, а.с.72, 128) був укладений в усній формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, без дотримання обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства.

Укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов'язків, й не може бути підставою для визнання за позивачем право власності на домоволодіння з підстав, заявлених позивачем.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за позивачем право власності на домоволодіння що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, тому доводи позивача щодо незаконності судового рішення у цій частині через неправильне застосування норм матеріального права, а саме незастосування положень статті 235 ЦК України, колегія суддів з наведених вище підстав, відхиляє.

Між тим, суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апелянта щодо визначення судом розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з позивача на користь відповідача.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати (серед яких витрати на професійну допомогу) пов'язані з розглядом справи, покладаються: в разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виходячи зі змісту ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки суд відмовив позивачеві у задоволені позову, то у відповідності з вимогами закону, понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, поклав на позивача, однак колегія суддів вважає, що, визначений судом розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним, з огляду на таке.

Так, з детального опису виконаних адвокатом відповідача робіт вбачається, що ним були надані наступні послуги: укладення договору, усна консультація та вивчення матеріалів справи на що він витратив 2 години і встановив вартість послуг - 2000 грн.; зустріч з позивачем та надання йому розписки про заборгованість з метою мирного урегулювання спору - 1 година -500 грн.; усна консультація, підготовка та виготовлення заперечення - 2 години -2000 грн.; збір доказів, клопотання про відмову в задоволенні заяви про накладення арешту, подання клопотання про залучення доказів - 1 година - 500 грн.; гонорар за представлення інтересів відповідача в суді першої інстанції - 540 грн. за 1 годину, всього - 10 годин - 5400 грн., а разом надані адвокатом послуги становлять -10400 грн. (а.с.192).

Колегія суддів, перевіряючи виконані адвокатом Вако М.Ю. роботи по правничій допомозі відповідачу встановила, що у детальному описі виконаних робіт зазначено, що на представлення інтересів відповідача в суді він затратив 10 годин часу, однак ці відомості не відповідають дійсності і суперечать матеріалам справи.

Перевіривши матеріали цивільної справи, колегія суддів встановила, що за весь час знаходження справи в суді першої інстанції на розгляді було призначено 8 судових засідань, а саме: 01.12.2016 року - тривалість судового засідання - 5 хвилин (а.с.89); 13.03.2017 року - тривалість судового засідання -20 хвилин (а.с.109); 27.04.2017 року - тривалість судового засідання -53 хвилини (а.с.113); 22.06.2017 року - тривалість судового засідання становила - 40 хвилин (а.с.124-125); 19.12.2017 року судове засідання тривало 23 хвилини (а.с.137); 03.04.2018 року - тривалість судового засідання - 27 хвилин (а.с.168); 21.06.2018 року, судове засідання тривало 2 хвилини (а.с.187). При цьому судове засідання, призначене на 02.03.2018 року було відкладено через неявку відповідача і його представника Вако М.Ю. (а.с.146). Склавши час судових засідань (5+20+53+40+23+27+2 =170), колегія суддів встановила, що адвокатом на участь представлення інтересів відповідача в суді першої інстанції було затрачено 170 хвилин, що становить 2 години 50 хвилин, але ніяк не 10 годин, як зазначено в детальному опису виконаних робіт.

Гонорар за представлення інтересів відповідача в суді першої інстанції, відповідно детальному опису виконаних робіт становить 540 грн. за 1 годину, таким чином, беручи до уваги час представлення інтересів в суді у даній справі - 2 години 50 хвилин, вартість цієї послуги становить - 1530 грн., виходячи з розрахунку - 540 грн. х 2 год.+ 450 грн. (за 50 хв.). Оскільки ціна одного часу робіт (60 хвилин) становить 540 грн., то ціна 1 хвилини роботи становить 09 грн., відповідно розрахунку 540/60, отже вартість 50 хвилин роботи становить 50 хв. х 9 грн., що дорівнює 450 грн.

Таким чином, вартість послуг адвоката за представлення інтересів відповідача в суді першої інстанції становить 1530 грн., а не 5400 грн. як зазначено у детальному опису виконаних робіт, тобто є меншою на 3870 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 10400 грн. до 6530 грн., виходячи з розрахунку 10400грн. - 3870 грн., що дорівнює 6530 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2018 року, змінити в частині зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу стягнуту з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2, з 10400 грн. до 6530 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: