РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 562/2074/18

Провадження № 22-ц/4815/270/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2018 року в складі судді Мички І.М., ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області о 12 годині 02 хвилин, повний текст рішення складено 26 жовтня,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 червня 1996 року між ним та залізничною станцією «Здолбунів» укладено договір оренди частини перону, на якому він розташував кіоск. В грудні 2017 року він дізнався, що відповідачка по справі розібрала його кіоск. У зв'язку з наведеним просив стягнути з неї вартість кіоску в сумі 25 441 грн..

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю належних та достовірних доказів, що спірний кіоск, який придбав позивач, є тим самим кіоском, що орендувала ОСОБА_3, а в подальшому - ОСОБА_2, оскільки договору оренди чи договору про спільну діяльність між сторонами ніколи не укладалося. Судом також взято до уваги, що витрати по утриманню кіоску, включаючи орендну плату, витрати за утримання частини перону, на якій розміщувався кіоск, несла спочатку ОСОБА_3, а в подальшому - ОСОБА_2. Крім того, вимога про стягнення орендної плати та демонтаж кіоску Залізнична станція Здолбунів пред'являла до ОСОБА_2 як до власника майна.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування фактичних обставин справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_4, який підтвердив факт придбання кіоску, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, котрі підтвердили факти встановлення та монтажу кіоску на пероні залізничного вокзалу, проте ці покази не були взяти до уваги судом і не відображенні в оскаржуваному рішенні. Стверджує, що покликання суду на те, що спірний кіоск, який придбав ОСОБА_1, орендувала ОСОБА_3, а в подальшому - ОСОБА_2, не ґрунтуються на жодних доказах та є надуманим, оскільки не існує договору оренди між позивачем та вказаними особами. Зазначає, що зникнення кіоску було ним виявлене 31.12.2017р., і з цього приводу мало місце звернення до органів поліції, про яке, проте, також нічого не зазначено в оскаржуваному рішенні суду. Заперечує висновок суду про те, що між сторонами був відсутній договір про спільну діяльність, позивач працював на підставі трудового договору, а відповідач несла всі витрати по утриманню кіоску. Пояснює, що в дійсності йому та ОСОБА_3 (спадкоємцем якої є відповідачка ОСОБА_2.) на підставі біржової угоди від 02.12.1998р. належало кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1». Звертає увагу, що суд, не визнаючи його право власності на кіоск, при цьому не встановив, хто ж все-таки є власником і на якій підставі. Зазначає, що поза увагою суду залишилося надані ним документи по опорядженню фасаду кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», які підтверджують, що до кафе прибудований спірний кіоск. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21 березня 1996 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_7 металевий кіоск площею 2х2,5 м (а.с. 5).

20 червня 1996 року між ОСОБА_1 та Залізничною станцією Здолбунів укладено договір оренди частини перону станції Здолбунів загальною площею 6,3 кв.м для розташування ларька з метою торгівлі строком до 20 червня 1999 року (а.с. 6).

24 липня 1996 року виконавчим комітетом Здолбунівської міської ради народних депутатів Рівненської області прийнято рішення №188 «Про відміну рішень міськвиконкому про встановлення торгівельних кіосків на пероні ст.Здолбунів, яким відмінено рішення №128 від 29.05.1996 року про видачу ОСОБА_1 про дозволу на встановлення торгівельного кіоску на пероні ст. Здолбунів. Підставою для скасування рішення стало порушення ОСОБА_1 ст. 4.1.6 «Правил пожежної безпеки в Україні».

01 липня 1998 року між ОСОБА_3 та Залізничною станцією Здолбунів був укладений договір оренди частини перону станції Здолбунів площею 5,6 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, а її правонаступниками стали діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_8.

18 квітня 2013 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди державного майна №1091-2013.

30 грудня 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_8 звернулися з позовом до ОСОБА_1 про поділ нежитлового приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» та зобов'язання звільнити перешкоди в користуванні кіоском. ОСОБА_1 добровільно усунув перешкоди, і між сторонами була укладена мирова угода.

Спірна ситуація щодо знесення кіоску виникла з приводу несплати орендної плати ОСОБА_2 та подачею у зв'язку із цим ПАТ «Українська залізниця» позову про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за прострочення оплати за оренду майна.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про відсутність доказів належності спірного кіоску позивачу ОСОБА_1 та відхиляє відповідні твердження апеляційної скарги.

Так, із договору купівлі-продажу кіоску, укладеного між позивачем та ОСОБА_7, неможливо ідентифікувати предмет угоди, оскільки він містить лише вказівку на розмір 2х2,5 м та матеріал - метал, та співвіднести його з приміщенням торговельного призначення, розміщеного по АДРЕСА_1, котре є предметом договору оренди № 29 від 31.05.2000р., договору про відшкодування витрат по утриманню орендованого нерухомого майна, а також додаткової угоди до договору добровільного страхування майна серії УБ № 1175837 від 01.02.2017р..

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Натомість матеріали справи таких доказів, якими були б обґрунтовані та підтверджені позовні вимоги, не містить.

Доводи апелянта про те, що місцевий суд, не визнаючи право власності позивача на кіоск, при цьому не встановив, хто ж все-таки є власником і на якій підставі, чим порушив закон, апеляційним судом відхиляються із наведених вище міркувань. Оскільки суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, а позовною вимогою у даному спорі була вимога про відшкодування шкоди, завданої знесенням кіоску, проте аж ніяк не визнання права власності, суд не вправі був відмовляючи у задоволенні позову з міркувань відсутності доказів на підтвердження права власності позивача на цей об'єкт, при цьому встановлювати іншу особу, що є власником.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.