Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 242/519/17

провадження № 61-19782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Соломахи Л. І., Курило В. П., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України та з урахуванням уточнених позовних вимог просила відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом, у розмірі 2 059 533 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

12 листопада 2014 року внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції в м. Авдіївка декілька снарядів влучили в належний їй житловий будинок, внаслідок чого були зруйновані несучі стіни і конструкції, як самого будинку, так і присадибні будівлі та споруди. В результаті обстрілу в будинку почалась пожежа, яка знищила будинок і усе майно, що в ньому знаходилося.

Посилаючись на те, що житловий будинок повністю зруйнований, для подальшого використання не придатний, загальна площа будинку з господарськими та побутовими спорудами складає 156, 2 кв.м, просила відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом, внаслідок руйнування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла 10 897 грн за 1 кв.м, тобто в сумі 2 059 533 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року, позовні вимоги задоволено.

Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 2 059 533 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач після смерті ОСОБА_2 успадкувала будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для відшкодування їй шкоди.

У порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, оскільки належний їй на праві власності будинок 12 листопада 2014 року не з її волі, а саме, внаслідок терористичного акту (влучення декількох снарядів та пожежі) під час проведення антитерористичної операції, став непридатним для подальшої експлуатації.

Завдані позивачу збитки підлягають відшкодуванню на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» з застосуванням механізму визначення розміру відшкодування, встановленого частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а саме, виходячи з опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року скасовано рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок руйнування житлового будинку, лише щодо Ѕ його частини, що є її часткою у спільній сумісній власності подружжя, тоді як право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцю ОСОБА_2 , якому належала інша частина будинку, до позивача відповідно до статті 1230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не перейшло.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що обраний позивачем механізм визначення розміру збитків, встановлений частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки передбачена цією нормою закону грошова компенсація виплачується у разі, якщо припиняється право власності особи на пошкоджене (зруйноване) житло, а у даному випадку судом встановлено, що позивач частково відновила своє житло, у тому числі за рахунок наданої їй гуманітарної допомоги, а отже не має наміру припиняти право власності на пошкоджене житло.

З огляду на викладене, оскільки позивач не надала суду доказів щодо розміру завданих їй збитків, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 ,звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що вона не має права на отримання відшкодування в повному обсязі є безпідставним, оскільки згідно з положеннями статті 1218 ЦК України до неї, як до спадкоємиці, перейшли усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, у тому числі й право на відшкодування шкоди, завданої його майну.

Також вказує, що вона зверталася до військово-цивільної адміністрації м. Авдіївки Донецької області з заявою про намір передати зруйноване житло, однак отримала відповідь про неможливість його прийняття у зв`язку із відсутністю у них відповідних повноважень, а отже вона не з власної волі не має можливості виконати приписи частини дев`ятої статті 86 КЦЗ України і тому це не може бути підставою для відмови у позові.

Вважає, що в матеріалах справи містяться достатні докази, що її будинок було зруйновано, а розрахунок грошової компенсації здійснений нею у відповідності до норм закону і підстав для проведення судової експертизи для визначення розміру завданої шкоди не було.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Селидівського міського суду Донецької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 квітня 2018 року справу № 242/518/17 справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 червня 2017 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 189, 0 кв.м, є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого 10 листопада 2003 року Авдіївською міською радою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Право власності на спадкове майно, у тому числі на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після його смерті перейшло у порядку спадкування його дружині ОСОБА_4 , яка подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Так, 18 серпня 2017 року приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області Лук`янець Л. В. ОСОБА_1, як пережившій дружині ОСОБА_2 , видано свідоцтво про право власності, згідно з яким їй належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на вказаний будинок, а також видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого вона є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 , а саме іншої Ѕ частки цього будинку.

Актом про пожежу від 12 листопада 2014 року, який складений за участю начальника групи запобігання НС ДПРЗ-15 Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Донецькій області, через пожежу, яку виявлено о 14 годині 20 хвилин та ліквідовано о 16 годині 47 хвилин 12 листопада 2014 року, знищено житловий будинок АДРЕСА_1 (б/у речі, меблі, побутова техніка); причина пожежі - артобстріл.

Згідно з актом по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка, затвердженого секретарем міської ради м. Авдіївка 07 липня 2016 року, при попередньому візуальному обстеженні житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено повне руйнування житлового будинку. В будинку сталася пожежа. Повне руйнування шиферного покриття даху, кроквяної конструкції житлового будинку та дерев`яного перекриття з дахом. Пошкодження стін фасаду житлового будинку. Пошкодження всіх міжкімнатних перегородок. Руйнування всіх міжкімнатних дверей та вхідних дверей, п`яти металопластикових та чотирьох дерев`яних віконних блоків. Пошкодження системи опалення, водопостачання, електропроводки, сантехприборів, оздоблювальних матеріалів в житлових кімнатах. Руйнування полів та стель, даху, скління гаражу.

Відповідно до акту обстеження технічного стану житлового будинку № 5 від 17 липня 2016 року, який складений суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_5 , при обстеженні земельної ділянки з розташованими на ній будівлями та спорудами встановлено, що процент зносу двоповерхового будинку, літ. А-2, з житловою прибудовою, літ. А-1 та нежитловими прибудовами літ. А1, а2, а2-2, а3, а4, 1990 року побудови, складає 86% (фундамент - процент зруйнованості 0%; стіни - 70%; перегородки - 80%; перекриття, підлога, покрівля, вікна, двері, оснащення - 100%); в сауні літ. Е та сараї літ. Г зруйноване перекриття та покрівля під впливом вогню, покрівля гаражу літ. В зруйнована повністю, стіни та покрівля сараїв літ. И, К, Л та навісу літ. М відсутні, залишився деформований металевий каркас; дерев`яний навіс літ. Р та сарай літ. Н повністю зруйновані.

Відомості щодо пошкодження 12 листопада 2014 року будинка АДРЕСА_1 , під час артилерійського обстрілу м. Авдіївки невстановленими особами, були внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування, що підтверджується листом слідчого відділення Авдіївського відділення поліції Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області від 22 травня 2017 року № 2935/404-2017 та витягом з кримінального провадження № 0000812.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Принципи змагальності та диспозитивності у цивільному процесі України нормативно закріплено в статтях 10, 11 ЦПК України 2004 року (в редакції на час пред`явлення позову), які кореспондуються з положеннями статтей 12, 13 ЦПК України (в редакції на даний час).

Принцип диспозитивності передбачає зменшення активної ролі суду і посилення активної ролі сторін, як заінтересованих учасників процесу.

Так, згідно з частинами другою, третьою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, визначення предмета спору та підстав позову є правом позивача, в свою чергу, встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, виходячи із заявлених позивачем предмета та підстав позову.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1230 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях.

Встановивши, що предметом позову у цій справі є відшкодування збитків, завданих внаслідок руйнування будинку, тобто спір між сторонами виник не з договірних зобов`язань, за життя ОСОБА_2 не заявляв до відповідачів вимог щодо відшкодування завданих йому збитків, не пред`являв відповідного позову до суду, а отже не набув права на їх відшкодування, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що позивач має право на відшкодування шкоди лише щодо Ѕ частини будинку, яка є її часткою у спільній сумісній власності подружжя, тоді як право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві ОСОБА_2 , до неї, як спадкоємиці останнього, не перейшло і доводи касаційної скарги наведеного не спростовують.

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону.

Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є розташування пошкодженого майна на території антитерористичної операції.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Авдіївка Донецької області, на території якого був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, у яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з частиною другою статті 61 ЦПК України 2004 року та відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомим є факт, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України України передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 86 Кодексу цивільного захисту України, будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок.

Згідно з частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

За приписами статті 4 та частини четвертої статті 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій.

За змістом статті 4 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із, зокрема, складання та затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; забезпечення виконання відповідного бюджету; сприяння розширенню житлового будівництва, надання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла; надання допомоги власникам квартир (будинків) в їх відбудові у разі пошкодження в результаті терористичних актів, диверсій; організації за рахунок власних коштів і на пайових засадах будівництва, реконструкції і ремонту об`єктів комунального господарства та соціально-культурного призначення, житлових будинків, а також шляхів місцевого значення; виконання або делегування на конкурсній основі генеральній будівельній організації (підрядній організації) функцій замовника на будівництво, реконструкцію і ремонт житла, інших об`єктів соціальної та виробничої інфраструктури комунальної власності.

Як зазначено вище, відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

У той же час, положеннями частини першої статті 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р затверджено план заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, зокрема щодо затвердження Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, яким повинно бути урегульовано процедуру відшкодування майнової шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у зазначеному регіоні.

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 892-р схвалено Концепцію Державної цільової програми відновлення та розбудови миру в східних регіонах України та зобов`язано Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб разом з іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади розробити та подати в установленому порядку у тримісячний строк Кабінетові Міністрів України проект Державної цільової програми відновлення та розбудови миру в східних регіонах України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, після чого припиняється його право власності на зруйноване майно. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Водночас під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд встановив, що позивач частково відновила належний їй будинок (зокрема, відновила дах будинку), у тому числі за рахунок гуманітарної допомоги, а також допомоги військово-цивільної адміністрації м. Авдіївки, що свідчить про те, що вона не має наміру припинити своє право власності на житло. Наведені обставини підтверджуються, зокрема, актом по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок бойових дій на території м. Авдіївка, який затверджено секретарем міської ради м. Авдіївка 07 липня 2016 року, та листом військово-цивільної адміністрації м. Авдіївки від 16 травня 2017 року.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Доводи касаційної скаргине дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року без змін.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу позивача, що 10 липня 2019 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 623, якою внесені зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, затвердженого постановоюКабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947.

Так, згідно з вказаним Порядком особи, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації мають право отримати грошову компенсацію. Розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житлових будинків (квартир), які зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (але не більше ніж 300 000 гривень).

Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлена можливості на підставі цього Порядку звернутися до місцевих органів виконавчої влади з відповідною заявою та документами про отримання грошової компенсації внаслідок руйнування її будинку.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов