Дата документу 04.01.2019 Справа № 314/1499/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1499/17
Провадження №22-ц/807/532/19
Головуючий в 1-й інстанції Капітонов Є.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року, ухвалене в м. Вільнянськ (повний текст рішення складено 19.09.2018) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12321,35 гривень. В позові вказує, що 30.11.2010 між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна». 26.01.2015 Відповідачу переоформлено кредитну картку на кредитну картку «Gold» та надано кредит на загальну суму 5000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно умов кредитного договору Відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, виконати інші зобов'язання згідно умов договору. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого станом на 02.01.2017 утворилась заборгованість в розмірі 12321,35 гривень, яка підтверджується розрахунком заборгованості і яку позивач просить стягнути на свою користь.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.11.2010 в розмірі 11258 (одинадцять тисяч двісті пятдесят вісім) гривень 43 коп., що складається з: 2917,55 гривень заборгованість за кредитом; 3918,58 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 4422,30 гривень заборгованість за пенею.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що банком не було надано доказів виникнення заборгованості за кредитним договором, а розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору. Крім того, апелянт зазначає що строк загальної та спеціальної позовної давності, щодо стягнення заборгованості за періодичними платежами, які належало сплачувати за договором минув. Також скаржник вказує, що оскільки позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково, то пропорційно до задоволеної частини позову повинна була бути стягнута сума судового збору, а не в повному обсязі, як це вказано в рішенні суду.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.11.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит на суму 5000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно умов кредитного договору Відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, виконати інші зобов'язання згідно умов договору. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 12321,35 грн., що складається з: 2917,55 гривень заборгованість за кредитом; 3918,58 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 4422,30 гривень заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил банківських послуг: 500,00 гривень штраф (фіксована частина); 562,92 гривень штраф (процентна частина); та підтверджується розрахунком заборгованості станом на 02.01.2017.

Враховуючи, що відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

У звязку із зазначеним суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу.

Окрім цього, суд першої інстанції дослідивши матеріали цивільної справи прийшов до висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки за кредитним договором відповідачем отримано кредитну картку №515116 строк дії якої останній день місяця 11.2017. Позивач звернувся за захистом цивільного права до суду 18.04.2017, тобто в межах строку позовної давності. Відповідачем контррозрахунку заборгованості за кредитним договором до суду не надано. Оскільки судом встановлено, що відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконує в результаті чого утворилась заборгованість, розрахунок заборгованості здійснено відповідно до умов договору, суд вважав, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

При дослідженні розрахунку заборгованості за кредитним договором укладеним з ОСОБА_4, яка долучена до матеріалів справи, встановлено, що апелянт користувалась кредитними коштами банку: знімала готівку та клала кошти на рахунок. Вказані обставини є беззаперечним доказом існування кредитних відносин між сторонами.

Посилання апелянта на те, що з 25 січня 2014 року заборгованість за кредитом не погашалась, спростовуються розрахунками банку, відповідно до яких, погашання відбувалось і в 2015 році і в 2016 році, останнє з них було 14.03.2016 року (а.с. 8 зворот). Несплата чергового платежу в квітні 2016 року і є часом з якого у позивача виникло право на звернення з позовом до суду, а тому подача позову який направлений до суду поштою 13.04.2017 року (а.с.53) була в межах як загального так і спеціального строку позовної давності.

Таким чином ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги в частині невірного розрахунку заборгованості за кредитним договором не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Банк в ході розгляду справи надав як розрахунок позовних вимог (а.с. 6-9) так і виписку по рахунку відповідача (а.с. 205 зворот-209), які не тільки підтверджують розмір заборгованості відповідача перед банком, а і правильність її нарахування. Відповідач наводить у апеляційній скарзі своє помилкове бачення умов договору в частині розміру заборгованості, та невірно бере відлік щодо дати виникнення простроченої заборгованості та невірні умови договору. Відповідач застосовує при своєму розрахунку в апеляційній скарзі положення Умов та правил надання банківських послуг, як складової договору між сторонами, а саме - п. 2.1.1.12.6.3, який в договорі відсутній взагалі, а п. 2.1.1.12.6.1 містить інші умови ніж зазначені апелянтом.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Між тим, доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого стягнення судового збору з відповідача в розмірі 1600,00 грн. є слушними. Відповідно до п. 36 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовуються незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Таким чином, при частковому задоволенні позовних вимог і стягненні суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 11258,43 грн., сума судового збору, яка підлягає стягненню дорівнює 1461,92 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення районного суду змінити в частині стягнення суми судового збору.

Крім того, оскільки відповідно до ухвали апеляційного суду від 05.11.2018 року сплата апелянтом суми судового збору в розмірі 2400 грн. за подання апеляційної скарги була відстрочена до ухвалення рішення у справі, тому зазначена сума підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року у цій справі змінити в частині визначення розміру стягнення суми судового збору, зменшивши її з 1600,00 грн. до 1461,92 грн.

Решту рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 2400,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 січня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: О. В. Крилова

ОСОБА_3