Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

за участю секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Радевич О.М.,

представник відповідача - ОСОБА_1 ,

третя особа- не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 , просила усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з даної квартири.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, посилається на наступне, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , в цій квартирі, крім позивача, зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_3 проживає в квартирі без реєстрації. Відповідач вселилася до вищевказаної в квартири без дозволу позивача в період перебування у шлюбі з третьою особою, проте після розірвання шлюбу з квартири не виселилася, на даний час, в квартирі відповідач проживає без правової підстави, оскільки не являється членом сім`ї власників квартири.

13 вересня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в загального позовного провадження.

31 жовтня 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, мотивуючи свій відзив тим, що в 1993 року після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 відповідач, як дружина, заселилась до квартири АДРЕСА_2 , та постійно проживає в цій квартирі по теперішній час, квартира на момент заселення не була приватизована, після вселення відповідача як члена сім`ї наймача відповідач набула рівні права користування жилим приміщенням, в 1996 році без відома відповідача квартира була приватизована її чоловіком та його матір`ю, позивачем у справі. Під час перебування у шлюбі з третьою особою у подружжя народилось двоє дітей - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти зареєстровані в спірній квартирі з моменту народження, протягом всього часу проживання в квартирі відповідач сплачує за житлово-комунальні послуги, утримує житло в належному технічному стані, спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання відповідача. Відповідач наголошує, що позивач звернулася з цим позовом до суду через чотири роки після розірвання шлюбу між відповідачем та третьою особою, тому в розрізі даного спору наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі сплавом загального трирічного строку позовної давності для звернення за захистом порушеного права позивача.

04 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

14 листопада 2019 року ОСОБА_2 подала письмові пояснення на відзив, мотивуючи свої пояснення тим, що у зв`язку з отриманням травми, не має змоги з`явитися до суду особисто для надання пояснення по суті предмету спору, додатково зазначила, що в даній квартирі проживає відповідач з дітьми, позивач як співвласник квартири не має змоги користуватися квартирою та розпоряджатись належним їй житлом на власний розсуд, наголосила, що відповідач має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , таким чином виселення відповідача не призведе до погіршення її житлових прав. Щодо позовної давності зазначила, що позовна давність до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном не застосовується.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та письмових пояснень, які надано позивачем до суду, додатково пояснила, що позивач має намір вселитись та проживати в належній їй частині квартири, спору щодо користування квартирою з іншим співвласником, третьою особою у справі, не має, позивач не заперечує щодо проживання в цій квартирі її онуків - дітей відповідача, однак заперечує щодо проживання в цій квартирі особисто відповідача, яка має інше житло для проживання, на даний час не є членом сім`ї наймача та немає інших прав на користування квартирою, тому проссить задовольнити позов відповідно до обраного способу захисту.

Представник відповідача в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, пояснила, що відповідач вселилась до квартири як дружина третьої особи, на момент вселення отримала згоду наймача квартири, починаючи з 1993 року відповідач разом з членами сім`ї - чоловіком та дітьми, постійно проживала в квартирі, несла всі витрати на утримання житла, регулярно сплачує за житлово-комунальні послуги, після припинення шлюбу з третьою особою, відповідач продовжує проживати в квартирі разом з дітьми, позивач та третя особа в квартирі не проживають, мають безперешкодний доступ до квартири, замки в квартирі не змінювались, спірних питань щодо користування цією квартирою між співвласниками та особами, які зареєстровані та проживають в цій квартирі , жодного разу не виникало.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом подати письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась.

Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками, в рівних долях, квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 16 липня 1996 року. (а.с.4)

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , значиться зареєстрованими чотири особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз`яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Таким чином, виходячи з положень ст. 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачу та третій особі на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 3, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 346, 383, 391 Цивільного кодексу України, мотивуючи свою позицію тим, що відповідач перешкоджає позивачу розпоряджатись та користуватися власністю, створюють штучні власнику в користуванні майном.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, убачається, що між сторонами спору виникли правовідносини, які повинні регулюватися нормами житлового законодавства, в свою чергу позивач посилається на норми цивільного законодавства, які регулюють способи захисту права власності, якими не передбачено такого способу захисту для відновлення порушеного права власника як виселення.

Як з`ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, з 05 червня 1993 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 квітня 2015 року., під час перебування у шлюбі у подружжя народилось двоє дітей - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які з моменту народження зареєстровані в спірній квартирі .

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Правовою нормою ч. 1 ст. 116 ЖК України закріплено, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у разі якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем не доведено обставин, які свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як співвласника квартири, а належних і допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням та систематичного порушення правил співжиття відповідачем, позивачем не надано.

В той же час, суд враховує, що між співвласниками квартири - позивачем та третьою особою, не визначено порядку користування квартирою та не вирішувалось питання про виділення їх часток в натурі, відповідач є колишнім подружжям третьої особи, після припинення шлюбу третя особа не висувала заперечень щодо проживання відповідача разом з дітьми в цій квартирі, під час розгляду справи третя особа не висловила свою позицію на підтримку заявлених вимог, в той же час набуття позивачем права власності на квартиру не може слугувати безумовною підставою для виселення осіб, які з дотриманням вимог чинного законодавства отримали право користування квартирою, в даному випадку за згодою наймача квартири та в подальшому як члени сім`ї іншого співвласника квартири, в той же час позивачем не наведено правових підстав для виселення відповідача з квартири, що унеможливлює надати належну правову оцінку позовним вимогам позивача в цій частині.

Отже, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, що, звісно, слугує підставою для суду у відмові в задоволенні позовних вимог, що і відображено судом в даному рішенні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли, особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду є недостатньою.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Визначення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Враховуючи, що в межах даного спору судом не встановлено факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, у зв`язку з чим відсутні підстави для надання оцінки обставинам дотримання позивачем строків позовної давності для звернення з цим позовом до суду, з урахуванням поданої до суду відповідної заяви з боку відповідача у справі.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 16, 356, 358, 365 Цивільного кодексу України, ст.ст.156, 157, 150 Житлового кодексу України, ст. 2, 4, 5, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України ,суд-

у х в а л и в:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я