ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1691/18

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/452/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.

сторони: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2019 року (місце ухвалення - м. Ічня, дата складання повного тексту - 18.01.2019) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягенення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягенення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв»язку з чим підписала Заяву № б/н від 25.07.2012, згідно якої отримала кредит у розмірі 2500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між стронами Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов»язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

В порушення умов кредитного договору відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості.

В позові банк просить стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 21074,78 грн за кредитним договором № б/н від 25.07.2012 та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду від 18.01.2019 позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.07.2012 у розмірі 5 436, 14 грн, з яких: 1 769,34 грн - тіло кредиту, 2 187,05 грн - нараховані відсотки за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 979,75 грн - штраф (процентна складова), та 454, 50 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для стягнення заборгованості частково в межах строків позовної давності та відсутністю підстав для задоволенння вимог щодо стягнення штрафу, враховуючи заборону подвійної цивільно -правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подала пеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ічнянського районного суду від 18.01.2019, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, стягнути з банку судовий збір в розмірі 352,40 грн.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення заявник посилається на отримання кредиту у розмірі 1000 грн, а не 2500 грн як зазначає в своєму позові банк. Крім того, відповідач посилалась на пропуск строку позовної давності, у зв»язку з чим просила відмовити в позові, посилаючись при цьому на сплату останнього платежу за кредитним договором 23.11.2016, а з позовом банк звернувся лише 06.12.2018.

За доводами скарги розрахунок наданий банком є неналежно оформленим, без прізвища посадової особи та печатки банку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» Рожко С.М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування посилається на законність та обґрунтованість рішення Ічнянського районного суду від 18.01.2019.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 25.07.2012 (а. с. 8), згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25.07.2012 вбачається, що ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила, що зазначена заява разом із Пам»яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, які складають договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомилася і згодна, про що свідчить її підпис.

25.07.2012 відповідачу була видана кредитна картка НОМЕР_1 з строком дії до березня 2016 року, яка в подальшому була перевипущена на картку НОМЕР_2 з строком дії до серпня 2019. Отримання вказаних платіжних карток підтверджується фотофіксацією їх видачі, та довідкою банку (а.с. 88, 100-103).

Матеріали справи містять довідку АТ КБ «ПриватБанк». з якої вбачається, що відповідно до Договору про надання банківських послуг від 25.07.2012 встановлювалися наступні розміри кредитного ліміту на платіжні картки: 25.07.2012 зміна кредитного ліміту - 300,00 грн, 25.07.2012 збільшення кредитного ліміту - 1200,00 грн, 21.12.2015 збільшення кредитного ліміту - 2500,00 грн (а.с. 89).

Звертаючись до суду з позовом банком надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 25.07.2012, укладеного між ПрватБанком та клієнтом - ОСОБА_2, станом на 12.11.2018, де заборгованість становить 21074,78 грн, яка складається з: 1769,34 грн - тіло кредиту, 2187,05 грн - нараховані відсотки, 15638,64 грн - нарахована пеня, 19595,03 грн - загальна заборгованість за наданим кредитом, 1479,75 грн - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 6-7).

Задовольняючи частково позовні вимоги судом стягнуто заборгованість частково у розмірі 5 436,14 грн, з яких: 1 739,34 грн - тіло кредиту + 2 187,05 грн - відсотки за користування кредитом + 500 грн - штраф (фіксована частина) + 979,75 грн - штраф (процентна складова), за виключенням 15 638,64 грн - пені. Судом враховано заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, в даному випадку штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому одночасне їх застосування свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов»язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про доведеність банком факту існування між сторонами кредитних правовідносин. Встановивши, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, що підтверджується доданим до матеріалів справи розрахунком заборгованості за договором, місцевий суд вірно прийшов до висновку стягнення основної суми боргу, штрафу та процентів за користування кредитними коштами, разом з тим відмовив в одночасному застосуванні позивачем цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді пені та штрафу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах.

Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт погодився з тим, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а також надала Банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а.с. 18).

Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобов»язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором(а.с. 19 зворотня сторона).

Згідно п. 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту(а.с. 19 зворотня сторона).

Відповідно до п. 1.1.5.21 Умов та правил надання банківських послуг, у разі непогашення кредиту у термін, встановлений графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, заборгованість в частині своєчасної непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої проводиться відповідно до розміру, встановленого в заяві на приєднання до цього договору для відсотків від дня виникнення простроченої заборгованості. У разі непогашення зазначеного простроченого зобов'язання протягом 30 календарних днів всі сплачені після зазначеної дати платежі є пенею, крім платежів, направлених з урахуванням встановленої договором черговості на погашення тіла кредиту.

Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується (продовжується) на той самий строк.

Згідно п. 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг, за несвоєчасну оплату послуг, передбачених цим договором, Умовами та Правилами Клієнт платить банку по кожному випадку порушення пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості ... за кожний день прострочення.

Згідно п.2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг, у разі непогашення Клієнтом боргових зобов'язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом Клієнт сплачує Банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 договору. У разі виникнення прострочення зобов'язань за кредитом згідно п.2.1.1.12.2.1. договору Клієнт сплачує Банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування.

При непогашенні суми простроченого кредиту згідно п.2.1.1.12.6.1 договору на суму від 100 грн., Клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Як вже встановлено судом, 25.07.2012 відповідачу була видана кредитна картка НОМЕР_1 з строком дії до березня 2016 року, яка в подальшому була перевипущена на картку НОМЕР_2 з строком дії до серпня 2019. Отримання вказаних карток підтверджується фотофіксацією їх видачі, та довідкою банку (а.с. 88, 100-103).

Таким чином є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 1000 грн, а не 2500 грн як зазначає в своєму позові банк.

З виписки по рахунку за період з 25.07.2012 по 28.02.2019 вбачається, що ОСОБА_2 не тільки систематично знімала кошти, а й систематично поповнювала рахунок (а.с. 90-96), тобто погодилася з умовами договору та частково виконувала його.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Наданий банком розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що відповідач просила застосувати строк позовної давност, посилаючись при цьому на сплату останнього платежу за кредитним договором 23.11.2016, а з позовом банк звернувся лише 06.12.2018.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 258, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи та вказано вище відповідач систематично знімала кошти і систематично поповнювала рахунок (здійснювала погашення заборгованості), термін дії картки закінчується в серпні 2019 року. Банк звернувся до суду з позовом у грудні 2018 року, а тому твердження відповідача про звернення до суду з порушенням строку позовної давності є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції не підлягає зміні, суд апеляційної інстанції не ухвалює нове рішення та не передає справу на новий розгляд (ч. 13 ст. 141 ЦПК України), тому вимога апеляційної скарги ОСОБА_2 про стягнення з банку судового збору в розмірі 352,40 грн не підлягає задоволенню.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення у повному обсязі складено 03.04.2019.

Головуючий Судді: