22-ц/804/1983/19
265/9854/18

Єдиний унікальний номер 265/9854/18
Номер провадження 22-ц/804/1983/19
Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Доповідач Білина Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

28 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П.,Попової С.А.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

27 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 03 листопада він був прийнятий на роботу в ТОВ «Сателлит» на посаду оператора пробовідбірної установки. Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 30 липня 2017 року він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період. Після укладення ним контракту відповідач за наказом від 08 серпня 2018 року звільнив його з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки за ним, як таким, що прийнятий на військову службу за контрактом, зберігаються: місце роботи, посада і середній заробіток. Копію наказу про звільнення він отримав поштою 06 вересня 2018 року, перебуваючи у навчальній частині в м. Васильків. Трудову книжку на руки він отримав на підприємстві 21 листопада 2018 року. З 08 серпня 2018 року по 04 вересня 2018 року він перебував у навчальній частині м. Десна Чернігівської області, з 05 вересня 2018 року по 27 жовтня 2018 року у навчальній частині м. Васильків Київської області, з 30 жовтня 2018 року він знаходився у військовій частині № НОМЕР_1 м. Харків та 31 жовтня 2018 року прибув до військової частини № НОМЕР_2 м. Маріуполя, де перебував на казарменому стані два тижні та у ненормованих нарядах на території військової частини, тому просив визнати поважним та поновити пропущений строк на звернення до суду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Поновлено пропущений строк на звернення до суду з даним позовом, визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Сателлит» № 211-к/тр від 08 серпня 2018 року про звільнення з посади з 08 серпня 2018 року на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на роботі на підприємстві ТОВ «Сателлит» на посаді оператора пробовідбірної установки та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення, по день ухвалення судового рішення, тобто з 08 серпня 2018 року по 24 травня 2019 року у розмірі 76800 гривень 07 копійок. Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та в частині стягнення з ТОВ «Сателлит» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням відповідач ТОВ «Сателлит» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем не було надано жодного доказу, що його було призвано на строкову службу саме під час мобілізації або в умовах особливого періоду. 20.05.2019 року позивачем було подано до канцелярії суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.115), проте, фактично ця заява є заявою про зміну предмету позовних вимог, що прямо заборонено чинним законодавством. Вказані обставини вони зазначили у доповненні до відзиву, проте судом першої інстанції цьому факту не надано відповідної оцінки.

Позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в суд апеляційної інстанції не з`явився. Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи внаслідок знаходження його представника у відрядженні.

Обговоривши клопотання відповідача колегія суддів дійшла висновку про його відхилення внаслідок відсутності підтверджуючих документів знаходження представника відповідача у відрядженні.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки вступ позивача на військову службу здійснювався під час дії особливого періоду в Україні, а тому на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час вступу на військову службу, до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в повній мірі.

Судом першої інстанції було встановлено, що наказом ТОВ «Сателлит» № 290-К від 03 листопада 2014 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 03 листопада 2014 року на посаду оператора пробовідбірної установки до дільниці сировини з нормованим робочим днем (а.с.94). Наказом за № 211-к/тр від 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з вступом на військову службу (а.с. 8).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявність особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняв умови контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного з Міністерством оборони України, строком на три роки, з 30 липня 2018 року відповідно до контракту. (а.с. 10-11)

Згідно витягу з наказу начальника 38 об`єднаного навчального центру Харківського національного університету повітряних сил м. Васильків № 33-РС від 30 липня 2018 року, солдата запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу та призначено курсантом навчального взводу навчальної роти навчального батальйону, ВОС-500221 (а.с.12). Позивач проходить військову службу і на даний час.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Питання наявності особливого періоду в Україні поза межами строків мобілізації було предметом розгляду Вищого адміністративного суду України, який у постанові від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14 дійшов висновку, що закінчення заходів мобілізації не припиняє особливий період. Крім того, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особливий період не пов`язується з проведенням мобілізації та введенням воєнного стану.

Верховний суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період" у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". До теперішнього часу рішення про функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таку саму правову позицію сформовано і в інших постановах Верховного суду, зокрема від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц; у справі №727/2187/16-ц; у справі № 640/4439/16-ц ; у справі 211/1546/16-ц.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що позивача звільнено з займаної посади у зв`язку із здійсненням військової служби під час дії особливого періоду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недотримання роботодавцем норм законів, які регулюють спірні відносини, що призвело до незаконного звільнення позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Доводи апеляційної скарги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем не було надано жодного доказу, що його було призвано на строкову службу саме під час мобілізації або в умовах особливого періоду недоречні з огляду на раніше викладені посилання ненормативні акти, які регулюють спірні відносини.

Доводи апеляційної скарги, що 20.05.2019 року позивачем було подано до канцелярії суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.115), проте, фактично ця заява є заявою про зміну предмету позовних вимог, що прямо заборонено чинним законодавством неспроможні.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги зазначені в заяві(а.с.115) фактично дублюють вимоги викладені в первинній позовній заяві. Єдина відмінність стосується доповнення про скасування наказу №211к1Тр від 08.08.2018 року Про звільнення з посади оператора пробовідбірної установки у зв`язку із вступом на військову службу, на підставі п.3, ст..36 КЗпП.

Вказане доповнення недоречно вважати зміною предмету позовних вимог, оскільки позивач в позові просив поновити його на посаді, а передумовою для цього є скасування наказу про звільнення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 29 серпня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателлит» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

С.А. Попова