КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 2-2205/11

провадження № 22-ц/824/10671/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Мараєвої Н.Є.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Череди Тамари Миколаївни

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2017року у складі судді Романа О.А.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2011 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Костенко Ю.М. звернулася до суду з позовом про стягнення коштів за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір № МL-006/1898/2008 та надано останньому кредит у розмірі 125 000,00 дол. США строком до 06 лютого 2028 року зі сплатою 4,99 % річних та FIDR - процентна ставка по строковим депозитам фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

28 травня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного з банком, придбало право вимоги за вказаним кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання умов договору та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 30 квітня 2015 року склала 14 274 561,09 грн., з яких: 2 607 078,87 грн. - заборгованість за кредитом; 462 719,23 грн. - проценти за користування кредитом за період з 06 лютого 2008 року по 28 травня 2010 року; 11 204 762,99 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування коштами у період з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2015 року, що за курсом НБУ становить 532 372,90 дол. США.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кошти в сумі 175 479,38 грн., з яких: 173 659,38 грн. - проценти за користування кредитом; 1 700,00 грн. - судовий збір за звернення до суду; 120,00 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 28 липня 2017 року представник позивача звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та вирішити питання судових витрат, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником підлягає сплаті неустойка, при цьому вона повинна уважатися не мірою відповідальності, а правовим наслідком порушення зобов`язання, тому у позивача виникло право стягнення пені відповідно до умов договору. Позовна давність щодо вимог про сплату неустойки складає 1 рік, якщо не сплинув строк позовної давності до основної вимоги.

Посилалася на те, що наявність виконавчого напису нотаріуса за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на судовий захист.

Звертала увагу на те, що станом на час звернення позивача до суду заборгованість за кредитним договором не погашена, договірні відносини між сторонами не припинені, проте відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором.

19 лютого 2018 року до апеляційного суду представником ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 174 481 грн. 30 коп., яка складається з: 2 607 078 грн. 87 коп. заборгованості за кредитом, 462 719 грн. 23 коп. заборгованість по відсоткам та 2 104 683 грн. 20 коп. пені за прострочення зобов`язання.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не врахував та, частково задовольнивши позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 06 лютого 2008 року №МL-006/1898/2008, погодився з правомірністю продовження нарахування відсотків та неустойки з моменту настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства.

19 серпня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Череди Т.М. про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій представник зазначає про неможливість бути присутньою в судовому засіданні, апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, вирішити питання судових витрат.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчим написом уже визначено суму заборгованості за договором та передбачено порядок її стягнення, а тому підстав для повторного стягнення з відповідача коштів суд не вбачає.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 06 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-006/1898/2008, на підставі якого банком надано відповідачеві кредит у сумі 125 000,00 дол. США, строком до 06 лютого 2028 року із щомісячною сплатою частини кредиту та сплатою фіксованого відсотку, який становить 4,99 % річних та FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком у порядку, передбаченому кредитним договором.

26 грудня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до вказаного кредитного договору, згідно з яким графік платежів сторонами викладено в новій редакції.

У зв`язку з тим, що відповідач допустив утворення заборгованості, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі пункту 1.9 кредитного договору 26 жовтня 2009 року направило на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 06 лютого 2008 року № МL-006/1898/2008 протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги (а.с. 35, т.1).

Згідно з пунктом 1.9.1 кредитного договору зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

25 листопада 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , у рахунок стягнення з відповідача на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором від 06 лютого 2008 року № МL-006/1898/2008 в сумі: 123 870,37 доларів США - залишок заборгованості по кредиту; 13 733,80 доларів США - проценти за користування кредитом за період з 08 вересня 2009 року по 17 листопада 2009 року; 31 076,85 грн. - пеня за неналежне виконання умов договору за період з 08 вересня 2009 року по 17 листопада 2009 року, 75,00 грн. штрафних санкцій, а всього 137 604,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 листопада 2009 року становить 1 099 457,31 грн. та 31 151,85 грн. (а.с. 87, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року, ПАТ «ОТП Банк» продало, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало право вимоги за вказаним кредитним договором (а. с.47-54, т.1).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15 березня 2011 року було замінено сторону виконавчого провадження ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с. 89, т.1).

На підставі постанови головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського РУЮ у місті Києві від 28 вересня 2011 року за заявою стягувача було повернуто виконавчий напис стягувачеві без подальшого виконання.

Таким чином, з матеріалів справи убачається, що заборгованість за кредитним договором наразі відповідачем не погашена, виконавчий напис не виконано, договірні відносини між сторонами не припинені.

Ураховуючи викладене, колегія уважає висновок суду першої інстанції про те, що стягнення заборгованості за кредитом призведе до подвійного стягнення з відповідача коштів, помилковим, оскільки наявність невиконаного виконавчого напису, який повернуто стягувачеві без подальшого виконання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним існуючого грошового зобов`язання.

З наданого банком розрахунку убачається, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання за укладеним кредитним договором утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача станом на 30 квітня 2015 року становить 14 274 561,09 грн., з яких: 2 607 078,87 грн., що станом на 30.04.2015 року є еквівалентом 123 870,37 доларів США, - заборгованість по кредиту; 462 719,23 грн., що станом на 30.04.2015 року є еквівалентом 21 985,22 доларів США, - проценти за користування кредитом в період з 06.02.2008 р. по 28.05.2010 р.; та 11 204 762,99 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування коштами в період з 30.04.2014 року по 30.04.2015 року, що еквівалентно за курсом НБУ 532 372, 90 доларам США (т.2 а.с.127-130).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право позивача нараховувати проценти за кредитом припиняється зі спливом строку кредитування, а тому вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду є необґрунтованою.

Таким чином, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов`язання, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання відповідача, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування процентів та пені.

Строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором відповідно до вимоги про дострокове погашення заборгованості, з урахуванням пункту 1.9.1 кредитного договору було змінено та він становив 30 календарних днів з дати одержання позичальником вимоги, направленої боржнику 26 жовтня 2009 року.

Отже, строком виконання зобов`язання є 26 листопада 2009 року, тому і право позивача нараховувати відсотки і пеню існувало лише до 26 листопада 2009 року.

Ураховуючи викладене, зважаючи на строк виконання зобов`язання та взявши до уваги розрахунок позивача, колегія доходить висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредиту у розмірі 2 607 078,87 грн., що станом на 30 квітня 2015 року є еквівалентом 123 870,37 доларів США, та відсотків за кредитним договором за період з 06 лютого 2008 року по 26 листопада 2009 року у розмірі 262 822,10 грн., що станом на 30 квітня 2015 року еквівалентно 12 487,49 доларів США.

Щодо вимоги про стягнення пені, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З розрахунку заборгованості, наданого банком, убачається, що пеня нараховувалась позивачем за період з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2015 року, тобто після спливу строку для виконання у повному обсязі зобов`язання боржником, а тому колегія суддів доходить висновку, що дана вимога є необґрунтованою, безпідставною та задоволенню не підлягає.

Таким чином, зважаючи на необґрунтованість вимог позивача про стягнення пені та відсотків за кредитним договором за період з 27 листопада 2009 року по 30 квітня 2015 року, питання застосування позовної давності не вирішується.

Виходячи з викладеного, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених норм права не врахував, не звернув уваги на те, що виконавчий напис не виконано та повернуто стягувачеві без подальшого виконання, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про подвійність стягнення заборгованості та неправильно визначився з періодом нарахування відсотків за кредитним договором. Щодо застосування позовної давності до вимоги про стягнення пені, то такий висновок суду є помилковим з огляду на необґрунтованість такої вимоги.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення визначені статтею 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частини першої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 340 грн., апеляційної скарги у розмірі 400,40 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Череди Тамари Миколаївни - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишок заборгованості за кредитом у сумі 123 870,31 доларів США та заборгованість за відсотками у розмірі 12 487,49 доларів США.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 740,40 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Н.Є. Мараєва