ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1420/18 Номер провадження 22-ц/814/930/19Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Ряднина І.В.

за участю представника позивача - адв. Долженко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 та її адвоката Долженко Оксани Миколаївни

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: виконавчий комітет Миргородської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до місцевого суду з даним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на те, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків по відношенню до сина ОСОБА_6, матеріально його не забезпечують, вихованням не займаються, перебувають на тимчасово окупованій території України, а тому, з урахуванням наведеного, прохала позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 січня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Виконавчий комітет Миргородської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3, представник якої у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначалось, що в судовому засіданні було установлено, що дитина відповідачів, ОСОБА_6, протягом шести років проживає з позивачем і фактично не знає своїх біологічних батьків, та називає батьками позивача та її чоловіка. При цьому, дитина дорослішає і у вересні наступного року піде до школи, та зрозуміє, що має різні прізвища з людьми, яких вважає батьками. Вказує, що це спричинить невиправні наслідки для дитини, великий стрес, внаслідок розуміння того, що біологічні батьки його покинули.

Вважає, що матеріалами справи в повній мірі підтверджено факт свідомого винного нехтування відповідачами своїми батьківськими обов'язками щодо малолітнього ОСОБА_6 протягом тривалого часу - шести років, при цьому місцевий суд безпідставно відкинув вказані докази.

Окрім того, зауважує, що тимчасово окупована територія України, де на даний час знаходяться відповідачі, не є закритою зоною, тобто вони за бажанням мають змогу бачитися з дитиною, проте не вчиняють жодних дій для цього.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала та прохала її задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з»явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Звернулися до суду з письмовими заявами, в яких прохали розглянути справу за їх відсутності, з апеляційною скаргою та позовними вимогами погодились та не заперечували щодо позбавлення їх батьківських прав відносно сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення відповідача, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до актового запису №860, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року, його батьками записані: ОСОБА_5 (батько) та ОСОБА_4 (мати) (а.с.4).

Згідно довідки від 15.08.2017 року №1688 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України (а.с.5).

Також, місцевим судом установлено, що малолітній ОСОБА_6 проживає в м. Миргороді та відвідує ДНЗ №10 «Веселка», перебуває на обліку в КЗ «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с.6-8), при цьому, вихованням та утриманням дитини займаються ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Окрім того, відповідно до характеристик з місця проживання ОСОБА_3 та її співмешканця ОСОБА_8, за тимчасовим місцем проживання вони характеризуються позитивно (а. с.11-12).

Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 17 липня 2018 року №237 надано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.61).

Також, рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 17 липня 2018 року №238 призначено опікуном малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.60).

Висновком виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 20.09.2018 року №363/01-10, визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4, ОСОБА_5 по відношенню до їх малолітнього сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.81).

Даний висновок було зроблено на підставі того, що біологічні батьки вихованням, утриманням, розвитком, здоров'ям дитини не займалися та з нею не проживали.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні об'єктивні та безсумнівні докази винної поведінки відповідачів та їх свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно сина ОСОБА_6, 2012 року народження, а отже, й відсутні підстави позбавлення їх батьківських прав.

Проте, такий висновок місцевого суду не ґрунтується на законі та не відповідає матеріалам і обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

У відповідності до пункту 16 вказаної постанови від 30.03.2007 року №3 особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За змістом пункту 18 даної Постанови вбачається, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Як убачається з відповіді ДНЗ №10 «Веселка» комбінованого типу від 23.02.2018 року №02-12/56 та відповіді КЗ «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26.02.2018 року №213, батьківські обов'язки щодо малолітнього ОСОБА_6 виконують ОСОБА_3 та ОСОБА_8, зокрема, щодо його виховання, лікування, тощо. В даних відповідях вказано, що їх адміністрації з біологічними батьками хлопчина ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не знайомі, участі у піклуванні про стан здоров'я дитини, навчанні чи вихованні вони не приймають (а.с.7-8).

Відтак, як зазначено вище, рішеннями виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 17 липня 2018 року №237 та №238, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено його опікуном позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.60-61).

Згідно Акту обстеження умов проживання від 03.07.2018 року, складеного начальником служби у справах дітей ОСОБА_9, щодо умов проживання малолітнього ОСОБА_6, встановлено, що місце перебування рідних батьків невідоме. За весь час проживання дитини з позивачем, відповідачі його не розшукували, не спілкувались з ним, фінансово не допомагали. Вихованням та утриманням дитини вже більше п'яти років займається позивач та її співмешканець, які мають намір одружитися та надалі виховувати малолітнього ОСОБА_6. Вказано, що тіткою створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку дитини (а.с.10).

В подальшому, висновком виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 20.09.2018 року №363/01-10, визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4, ОСОБА_5 по відношенню до їх малолітнього сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.81).

Даним висновком установлено, що ОСОБА_3 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 та племінником ОСОБА_6 переїхали до м. Миргород внаслідок початку військових дій на Донбасі. Протягом усіх цих років ні мати ні батько дитини (відповідачі по справі) вихованням, утриманням, розвитком, здоров'ям сина не займались, з дитиною не проживали. Також, установлено, що дитина не пам'ятає своїх батьків, а мамою і татом називає ОСОБА_3 та ОСОБА_8 В ході обстеження, з'ясовано, що дитина забезпечена усім необхідним для повноцінного та гармонійного розвитку.

Матеріалами справи, на підставі належних та допустимих доказів, установлено, та не заперечується сторонами по справі, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже тривалий час не спілкуються з сином ОСОБА_6, не відвідують його, не забезпечують фінансово, не піклуються про його здоров'я, виховання та навчання.

Висновок місцевого суду стосовно того, що батьки дитини перебувають на тимчасово окупованій території України та невідомо, чи мають вони змогу покинути таку територію, чи живі вони на даний час, чи мається вина відповідачів у тому, що вони не приймають участі у вихованні дитини, колегія суддів вважає оціночними судженнями, вказане не підтверджене належними засобами доказування, а тому не може стати підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, з урахуванням недоведеності належного здійснення відповідачами своїх батьківських обов'язків, зокрема, здійснення матеріальної підтримки дитини, спілкування з нею, особисто чи по телефону, чи вчинення інших дій, що б свідчити про зацікавленість відповідачів життям дитини та участь у її вихованні.

Окрім того, відповідачі у судові засідання в місцевий суд також не з'являлись, попри належне повідомлення про час і місце розгляду даної справи, що також свідчить про незацікавленість останніх у збереженні свого батьківства стосовно ОСОБА_6.

Відтак, на підставі викладеного, органом місцевого самоврядування було прийнято рішення про надання малолітньому ОСОБА_6 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено йому опікуна - ОСОБА_3, яка, як установлено, доводиться йому рідною тіткою.

При цьому, визначено, що позивач зі своїм співмешканцем, які безпосередньо займаються вихованням та утриманням дитини, характеризується позитивно, умови проживання ОСОБА_6 є добрими.

Окрім того, як убачається з листа №б/н від 10.12.2018 року ФОП ОСОБА_11, який був колишнім роботодавцем відповідачів з 05.11.2018 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зарекомендували себе з негативного боку, вживали спирті напої на робочому місці, приходили на роботу із запізненнями та у стані сп'яніння, іспитового терміну не пройшли і були звільненні 08.11.2018 року.

Також, на співбесіді вони повідомили, що є переселенцями із Донбасу, постійного місця проживання на неокупованій території вони не мають, їздять по різних містах в пошуках роботи. Стосовно свого сімейного статусу пояснили, що вони проживають разом, як цивільний чоловік та дружина, мають трьох дітей, але не виховують їх, бо відносно двох були позбавлені батьківських прав у м. Донецьку, а одного відділи сестрі ОСОБА_4. Через позбавлення батьківських прав їм перестали виплачувати на дітей гроші, а тому вони вимушені шукати роботі (а.с.142).

Відтак, з наведеного вбачається, що, зокрема у 2018 році, відповідачі певний час проживали в м. Миргороді, проте, жодних дій щодо здійснення своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина ОСОБА_10 не здійснювали.

При цьому, установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зловживають спиртними напоями, постійної роботи та житла не мають, стосовно двох дітей їх позбавили батьківських прав, а тому, на думку суду, збереження родинних зв'язків малолітнього ОСОБА_6 з рідними батьками в жодній мірі не відповідатиме його інтересам.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Таким чином, зазначену в п.2 ч.1 ст.164 СК України підставу для позбавлення батьківських прав, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування батьківськими обов'язками.

З висновку Європейського суду з прав людини вбачається, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відтак, з урахуванням наведених обставин справи та вимог закону, враховуючи умови, що будуть якнайкраще відповідати інтересам дитини, щодо забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, до якого він звик, при цьому не перериваючи в повній мірі родинних зв'язків (позивач є рідною тіткою ОСОБА_6), колегія суддів вважає за необхідне позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_6, оскільки матеріалами справи в повній мірі підтверджено наявність підстав для застосування такого крайнього заходу, за доведеності винних дій відповідачів щодо нехтування та ухиляння їх від своїх батьківських обов'язків.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються , у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що даною постановою позовну заяву задоволено, з відповідачів підлягає до стягнення судовий збір, понесений ОСОБА_3 за подачу позову та апеляційної скарги у сумі 1857,40 (704,80+1152,60) грн., а саме по 928,7 грн. з кожного.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає слушними та такими, що заслуговують на увагу.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 та її адвоката Долженко Оксани Миколаївни, - задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 січня 2019 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: виконавчий комітет Миргородської міської ради, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 928,7 (дев'ятсот двадцять вісім гривень 70 коп.) грн. судового збору з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова