Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 199/125/17

провадження № 61-46582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року у складі судді Якименко Л. Г. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року у складі суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

учасники справи:

позивач - громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена громадської організації ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління національної поліції в Дніпропетровській області, слідчий Слідчого відділу Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Дишлова Анастасія Олександрівна, Державна казначейська служба України,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» (далі - ГО «ДНПГО») звернулася до суду з позовом на захист прав і законних інтересів члена громадської організації ОСОБА_1, в якому просила суд захистити порушені права ОСОБА_1 шляхом відшкодування йому завданої майнової та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування Дишлової А. О.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що судовими рішеннями від 09 липня 2013 року у справі № 199/2837/13-ц та у справі № 199/5590/13-ц на користь ОСОБА_1 стягнуто майнову шкоду, завдану злочином, в сумі 175 846 грн, та у розмірі 91 761 грн 52 коп. За даними рішеннями судом видані два виконавчих листи, які в подальшому надані для примусового виконання до органів державної виконавчої служби.У зв`язку з умисним невиконанням боржником рішень суду на користь стягувача ОСОБА_1 останнім подано до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області заяву (повідомлення) про вчинення боржником злочину, передбаченого частиною другою статті 382 КК України. Відомості заяви ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001590. Крім того, державним виконавцем, в провадженні якого перебували вищезазначені виконавчі листи, направлено подання про умисне невиконання боржником вже зазначених двох судових рішень на користь ОСОБА_1 Вказані відомості подання державного виконавця були внесені до ЄРДР № 0000449.

Постановою Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 від 15 лютого 2016 року вищевказані кримінальні провадження об`єднано за єдиним № 0001590 та передано для проведення досудового розслідування до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в області. Проте, у зв`язку з неефективністю та незабезпеченням органом досудового розслідування вимог статей 2, 7, 9, 91-93 КПК України, що триває із 14 травня 2015 року до 27 вересня 2016 року, постановою в. о. прокурора області від 27 вересня 2016 року, крім іншого, та для забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування доручено його проведення органу вищого рівня - СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Проведення досудового розслідування доручено слідчому СВ Дніпровського ВП ГУНП в області Дишловій А. О. Під час виконання слідчим Дишловою А. О. своїх посадових обов`язків ОСОБА_1 неодноразово звертався зі скаргами до суду на дії слідчого, за результатами розгляду яких були постановлені ухвали, якими встановлено її протиправну бездіяльність в проведенні окремих слідчих дій.

Також, ОСОБА_1 звертався із клопотанням про проведення певної слідчої дії на особистому прийомі до керівника органу досудового розслідування, однак дане клопотання керівником теж розглянуто не було. Ухвалою суду від 15 червня 2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 встановлено, що начальником СУ ГУНП в області допущено протиправну бездіяльність в частині нерозгляду вказаного клопотання.

Між тим, судовим рішенням від 23 червня 2017 року зобов`язано слідчого Дишлову А. О. протягом п`яти днів з моменту отримання копії ухвали провести одночасний допит між потерпілим та свідком, однак воно не було виконане.

У зв`язку з тим, що слідчий Дишлова А. О. умисно не виконувала судове рішення від 23 червня 2017 року, прокуратурою Дніпропетровської області за даним фактом порушено кримінальне провадження № 0001023.

Оскільки начальник СУ ГУНП як керівник органу досудового розслідування умисно не виконує судове рішення від 15 червня 2017 року прокуратурою Дніпропетровської області за даним фактом також було порушено кримінальне провадження № 0001189.

Також ОСОБА_1 звертався з відповідними клопотаннями до слідчого Дишлової А. О. про витребування документальних доказів з цивільної справи №199/5590/13-ц та 199/2837/13-ц, проте постановами слідчого в задоволенні даних клопотань було відмовлено. Оскаржуючи такі дії слідчого, ОСОБА_1 звернувся до суду, за результатами розгляду заявлених скарг судом встановлено, що відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено не було, вимоги статті 214 КПК України щодо обов`язкового внесення до ЄРДР вказаних заяв протягом доби з моменту її подачі слідчим не виконано.

Вищенаведені судові рішення беззаперечно доводять те, що станом на 22 листопада 2017 року слідчий Дишлова А. О . продовжує вчиняти незаконну бездіяльність у частині невиконання усіх необхідних слідчих дій, у порушення вимог статті 9 КПК України, та продовжує приймати незаконні рішення, які через їх незаконність скасовуються судом, внаслідок чого неможливо прийняти законне рішення у кримінальному провадженні.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування та бездіяльністю слідчого слідчого відділу Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Дишлової А. О., вчинену при виконанні нею службових обов`язків, у сумі 83 200 грн, а також стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять, що пов`язаний з явкою до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 30 тис.грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірних правовідносинах правовою підставою для відшкодування шкоди є, зокрема, встановлена ухвалами суду бездіяльність слідчого Дишлової А. О., тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, а застосуванню підлягають норми статті 1174 ЦК України і заподіяна моральна шкода повинна бути відшкодована державою Україна. Позивач зазнав страждань, які були викликані свавільним нехтуванням його прав, неправомірною бездіяльністю слідчого Дишлової А. О., у зв`язку з чим позивач був вимушений звертатися із скаргами до суду, що змусило його нервувати, створило певний дискомфорт, порушило звичайний режим його життя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, оскільки в даному спорі правовою підставою для відшкодування шкоди є, зокрема, встановлена ухвалами суду бездіяльність слідчого Дишлової А. О., відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, а застосуванню підлягають норми статті 1174 ЦК України і заподіяна моральна шкода повинна бути відшкодована державою Україна. Щодо доводів апеляційної скарги відносно повноважень громадської організації на звернення до суду, нормами Закону України «Про громадські об`єднання» не встановлено обов`язку громадського об`єднання без статусу юридичної особи мати саме статут, натомість для таких об`єднань передбачено Протокол установчих зборів, в якому, зокрема, має бути зазначена мета (ціль) діяльності громадського об`єднання. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було надано витяг з протоколу установчих зборів ГО «ДНПГО» від 15 вересня 2014 року, в якому зазначено, що громадська організація буде здійснювати свою діяльність з основною метою захисту інтересів членів організації, які не суперечать законодавству України. Протоколом засідання Ради керівництва ГО «ДНПГО» від 01 грудня 2014 року ОСОБА_1 прийнято членом ГО «ДНПГО». Приймаючи до уваги те, що позивачем при подачі позову було надано витяг з протоколу установчих зборів ГО «ДНПГО» від 15 вересня 2014 року, який є одним із статутних документів даного громадського об`єднання, ті обставини, що ОСОБА_1 прийнято членом ГО «ДНПГО» протоколом засідання Ради керівництва ГО «ДНПГО» від 01 грудня 2014 року, а також беручи до уваги те, що положеннями Закону України «Про громадські об`єднання» обов`язок громадського об`єднання без статусу юридичної особи мати статут не встановлено, і ГО «ДНПГО» його не має, суд приходить до висновку, що громадська організація має всі необхідні повноваження щодо звернення до суду з даними позовними вимогами в інтересах ОСОБА_1

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області просить скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд не залучив до участі у справі органи прокуратури, які здійснювали нагляд за додержанням законів органами Національної поліції України. Крім того, органи Національної поліції України і їх посадові особи не належать до органів державної влади або органів місцевого самоврядування, а тому до спірних правовідносин неправильно застосовано норми статті 1174 ЦК України. Підставою позову у справі є бездіяльність посадової особи Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, проте законодавством не передбачено такої підстави для відшкодування особі моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

(2) Позиція Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області

У відзиві на касаційну скаргу Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області зазначає, що підтримує касаційну скаргу прокурора у повному обсязі.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо процесуального статусу ГО «ДНПГО» у справі

Позовну заяву підписано ОСОБА_1 як членом ГО «ДНПГО», що діє на підставі довіреності, та ГО «ДНПГО» ( ОСОБА_5 як представником цієї організації) в інтересах ОСОБА_1 Уточнення до позову, які подано 15 вересня 2017 року (т. 1, а. с. 156-161), підписані керівником ГО «ДНПГО» - ОСОБА_5

ГО «ДНПГО» не має статусу юридичної особи та не має статуту.

На підтвердження правового статусу та повноважень щодо представництва інтересів позивача ГО «ДНПГО» надала суду копії таких документів: витягу з протоколу № 1 від 15 вересня 2014 року установчих зборів засновників цієї громадської організації, згідно з яким ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вирішили створити ГО «ДНПГО» без статусу юридичної особи для здійснення представництва та захисту прав і законних соціальних, економічних, творчих, культурних, екологічних, трудових та інших інтересів, які не суперечать законодавству України, цієї громадської організації та її членів у судах усіх рівнів і ланок, перед фізичними та юридичними особами, фізичними особами-підприємцями і суб`єктами владних повноважень; наказу Дніпропетровського міського управління юстиції № 381 від 15 жовтня 2014 року про прийняття повідомлення про утворення ГО «ДНПГО» відповідно до статті 16 Закону України «Про громадські об`єднання»; витягу з протоколу № 1 від 01 грудня 2014 року засідання Ради керівництва громадської організації стосовно вирішення питання про прийняття до лав членів ГО «ДНПГО» позивача; документа з назвою «довіреність» за вих. № Д-01-02/09-10-15(2)/Р від 09 жовтня 2015 року, згідно з яким керівник ГО«ДНПГО» ОСОБА_5 уповноважила члена цієї організації ОСОБА_1 «представляти інтереси даної громадської організації та членів громадської організації, в тому числі своїх законних інтересів як члена громадської організації», зокрема, «в суді з усіма правами, які надано законом (зокрема ЦПК, КАС, КУпАП) позивачу, відповідачу, третій особі».

Кожен має право на свободу об`єднання з іншими особами (пункт 1 статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей (частина перша статті 36 Конституції України).

Громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів (частина перша статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (частини друга та третя статті 1 вказаного Закону).

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу (частина п`ята статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Відповідно до пунктів 3 і 7 Рекомендації CM/Rec(2007)14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року (далі - Рекомендація) неурядові організації можуть бути як неформальними об`єднаннями або організаціями, так і об`єднаннями або організаціями, що мають статус юридичної особи. Неурядові організації, які мають статус юридичних осіб, повинні мати ту ж правоздатність, якою зазвичай користуються інші юридичні особи, і на них повинні поширюватися ті ж зобов`язання та санкції, що накладаються адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, які, зазвичай, застосовуються до таких юридичних осіб.

З огляду на вказане правоздатність неурядових організацій, які не мають статусу юридичної особи, може мати визначенні національним законодавством особливості, обмеження порівняно з неурядовими організаціями, які мають статус юридичної особи.

Неурядові організації повинні мати можливість вільно здійснювати свої цілі за умови, що і цілі, і засоби їх досягнення, відповідають вимогам демократичного суспільства (пункт 11 Рекомендації).

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України). Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Права громадської організації на звернення до суду в інтересах своїх членів чи інших осіб Закон «Про громадські об`єднання» не деталізує. Відтак, такі права реалізуються відповідно до положень інших законів.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до останнього, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 вказаного Закону).

За загальним правилом примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених зазначеним Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Однак, виконання судових рішень може здійснюватися органами та установами, які не є органами примусового виконання (стаття 6 цього ж Закону).

Так, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Учасниками виконавчого провадження є, зокрема, сторони та представники сторін (частина перша статті 14 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша і друга статті 15 вказаного Закону).

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто (частина перша статті 16 Закону України «Про виконавче провадження»).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

ГО «ДНПГО» у цій справі діє в інтересах позивача. Стосовно самопредставництва, то ГО «ДНПГО» не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (стаття 56 ЦПК України). Щодо можливості сторони брати участь у судовому процесі через представника, то виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена (частини четверта та п`ята статті 1312 Конституції України)./

Згідно з частинами першою та другою статті 60 ЦПК України можливість бути представником у суді мають адвокат або законний представник (стаття 59 ЦПК України); під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього кодексу.

Отже, з метою забезпечення інтересів правосуддя, виконання завдання цивільного судочинства ЦПК України не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить лише адвокатові, законному представникові, а у спорах, що виникають з трудових відносин, та у малозначних спорах - фізичній особі, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність. Ці вимоги законодавства щодо представництва у цивільному процесі є чіткими та передбачуваними для позивача і ГО «ДНПГО».

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 14-52цс19).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі відсутності спеціальних приписів щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність під час виконання судового рішення для розгляду таких скарг мають застосовуватися приписи ЦПК України, якими врегульовані аналогічні питання, зокрема, щодо учасників цивільного процесу, їхніх прав і обов`язків (статті 42-47, 55-64), судових викликів і повідомлень (статті 128-131), заходів процесуального примусу глава 9 розділу ІІІ), відкриття провадження у справі (глава 2 розділу ІІІ), розгляду справи по суті (глава 6 розділу ІІІ), апеляційного та касаційного оскарження судових рішень (глави 1, 2 розділу V).

Позовна заява повертається, якщо її подала особа, яка не має процесуальної дієздатності, вона не підписана, її підписала особа, яка не має права її підписувати, або особа, посадове становище якої не вказано (пункт 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України). Такий процесуальний наслідок суд застосовує до відкриття провадження у справі.

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо його подала особа, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; якщо від імені заінтересованої особи його подала особа, яка не має повноважень на ведення справи (пункти 1 і 2 частини першої статті 257 ЦПК України). Такий процесуальний наслідок суд застосовує, якщо про вказані обставини стало відомо після відкриття провадження у справі.

Суди у цій справі не виконали зазначені вимоги процесуального закону щодо ГО «ДНПГО», яка не може бути представником позивача у суді, зокрема і на стадії судового контролю за виконанням судових рішень.

Щодо документа, наданого для представництва інтересів позивача

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 Цивільного кодексу України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частити перша і третя статті 244 Цивільного кодексу України).

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (пункт перший частини першої статті 62 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 62 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу, яка заноситься секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, а сама довіреність або засвідчена підписом судді копія з неї приєднується до справи.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (частина третя статті 62 ЦПК України).

Наявна у матеріалах копія наданого ГО «ДНПГО» документа з назвою «довіреність» за вих. № Д-01-02/09-10-15(2)/Р від 09 жовтня 2015 року не є копією довіреності ні від фізичної, ні від юридичної особи та наведеним вище вимогам ЦК України і ЦПК України не відповідає.

Крім того, формулювання документа ГО «ДНПГО» з назвою «довіреність» за вих. № Д-01-02/09-10-15(2)/Р від 09 жовтня 2015 року щодо уповноваження позивача «представляти інтереси даної громадської організації та членів громадської організації, в тому числі своїх законних інтересів як члена громадської організації» не відповідає закону, оскільки особа не може за довіреністю від іншого суб`єкта представляти у суді свої ж інтереси. Зазначене суперечить суті інституту представництва. Тому позивач, маючи виданий на його ім`я вказаний документ ГО «ДНПГО», не змінює свій процесуальний статус. У разі його особистої участі у судових засіданнях чи поданні до суду процесуальних документів за своїм підписом у суду відсутні підстави вважати, що від імені позивача діє інший суб`єкт.

Отже, суд першої інстанції належно не дослідив питання можливості ГО «ДНПГО» представляти інтереси позивача. Вказане порушення суд апеляційної інстанції не виправив.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, не залишивши скаргу без розгляду за наявності для цього підстав, допустили порушення приписів процесуального закону.

Щодо інших заяв і клопотань

Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункт 3 частини першої статті 43 ЦПК України).

Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником (частина друга статті 183 ЦПК України).

29 липня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про закриття касаційного провадження як такого, що було помилково відкрите. Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки ОСОБА_1 бере участь у справі на підставі довіреності, виданої ГО «ДНПГО», яка не може бути представником позивача у суді та вчиняти від його імені будь-які процесуальні дії, колегія суддів не приймає до розгляду заяву ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього кодексу.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

З огляду на встановлені вище істотні порушення норм процесуального права, що касаційна скарга є частково обґрунтованою. Тому судові рішення у справі необхідно скасувати, а позовну заяву ГО «ДНПГО» залишити без розгляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини третьої статті 257 ЦПК України в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

У разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України).

У випадку, встановленому частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).

Керуючись пунктами 1 та 2 частини першої статті 257, статтею 400, пунктом 5 частини першої статті 409, частиною першою статті 414, статтями 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року скасувати.

Позовну заяву громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена громадської організації ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, слідчого Слідчого відділу Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Дишлової Анастасії Олександрівни, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування, залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик