РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/15430/17

Провадження № 2/643/372/19

21.03.2019 р. м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Горбунової Я.М., при секретарі Арестовій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, яка належить до фонду комунальної майна та не приватизована.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що зареєстрована разом з відповідачем у вказаній вище квартирі, відповідач не проживає за місцем реєстрації з червня 1985 року без поважних причин, а нарахування оплати за житлові послуги здійснюється на обох зареєстрованих осіб.

Відповідач подав відзив, в якому вказав, що проживав в спірній квартирі з 07.12.1983 до вересня 2017 року, коли позивач вигнала його зі спірної квартири та змінила замки, що унеможливлювало здійснення ним свого права користування житловим приміщенням, внаслідок чого відповідач звернувся в поліцію. Відповідач вказав у своєму відзиві, що здійснював оплату комунальних послуг спірної квартири, але кошти зараховувалися на рахунок позивача, оскільки саме на позивача був відкритий рахунок по оплаті комунальних послуг спірної квартири, а також надавав кошти на оплату комунальних послуг спірної квартири позивачеві. Відповідач подав зустрічний позов, в якому просив усунути перешкоди у праві користування спірною квартирою шляхом вселення та зобов'язати позивача за первісним позовом надати ключі від вхідних дверей спірної квартири. В обґрунтування свої зустрічних позовних вимог вказав, що позивач за первісним позовом протягом декількох останніх років чинить відповідачу за первісним позовом перешкоди у користуванні спірною квартирою, а у вересні 2017 року змінила замки на вхідних дверях спірної квартири та не надала йому ключів, чим порушила його право користування спільною квартирою.

Позивач подала відповідь на відзив відповідача та відзив на зустрічний позов, в яких наполягала, що відповідач в спірній квартирі не проживає з 1986 року, в обґрунтування чого перелічила різні місця, в яких на її думку проживав відповідач в різний період часу починаючи з 1986 року по час звернення позивача до суду зі своїм позовом, та вказала, що відповідач проживає у власному житлі, а в спірній квартирі не проживає з 1986 року. Також позивач зазначила, що відповідача зі спірної квартири не виганяла, замки на вхідних дверях спірної квартири не міняла, кошти на оплату комунальних послуг спірної квартири відповідач їй не надавав.

Відповідач подав свої заперечення проти відповіді на відзив на позовну заяву позивача, в яких вказав, що твердження позивача про те, що відповідач проживав в перелічених позивачем у своїй відповіді на відзив місцях починаючи з 1986 року по час звернення позивача до суду зі своїм позовом не відповідають дійсності. Також відповідач в своїх запереченнях вказав, що він проживав в спірній квартирі з 07.12.1983 року до вересня 2017 року, коли позивач вигнала його зі спірної квартири та змінила замки, а іншого житла він не має.

Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові докази, надані стонами, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Спірною є квартира АДРЕСА_1, яка належить територіальній громаді м.Харкова та не приватизована.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» № 1967 від 20.10.2017 р. в квартирі зареєстровані ОСОБА_1 з 04.08.1982 р. та ОСОБА_2 з 07.12.1983 р..

Позивач ОСОБА_1 є наймачем, а відповідач ОСОБА_2 - син наймача.

В судовому засіданні з наданих позивачем за первісним позовом доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_2 без поважних на то причин не проживає у спірному приміщенні понад шість місяців.

Відповідно до ч. 1 ст.71, ст.72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Абзацом 4 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985, в редакції від 25.05.1998 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» передбачено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням саме з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України так як відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних на то причин.

Так, в судовому засіданні свідки позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є сусідами позивача, та свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 - дочка та зять позивача, підтвердили факт непроживання ОСОБА_2 в спірній квартирі тривалий час та повідомили суду, що їм невідомо про факт перешкоджання відповідачу у проживанні із боку позивача.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що з 1986 року він лише кілька разів бачив ОСОБА_2 на сходинах поверху, де вони проживають, а коли він відвідував квартиру ОСОБА_1, де здійснював ремонт сантехніки та телефону, то відповідача не бачив, так само як і його речей. Навпаки, ОСОБА_1 скаржилася йому, що коштів не вистачає, а син не допомагає їй, в зв'язку з чим, сплачувати за житло нічим.

Свідок ОСОБА_4 також пояснив, що з моменту поселення позивача у будинок він лише кілька разів бачив ОСОБА_2 на сходинах і в тамбурі, а коли відвідував позивача у квартирі, то ні відповідача ні його речей не бачив.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що ії брат ОСОБА_2 коли повернувся з лав армії у 1985 році почав проживати із жінкою, а потім і їх дочкою в будинку по АДРЕСА_1, який належав їх матері, до 2001 року. Після розпаду сім'ї будинок був проданий, а на кошти від продажу будинку було придбане житло для дочки та її матері, а сам відповідач утворив нову сім'ю, де також народилася дочка. За цей час відповідач починає будувати будинок у м.Пісочин Харківської області, де і почав проживати після завершення будівництва. На даний час він також придбав будинок по АДРЕСА_1. Жодним чином ніхто і ніколи йому не перешкоджав у проживанні, комунальні послуги та витрати по утриманню спірного житла ніколи ним не сплачувалися, мати сплачувала усі витрати по утриманню житласамостійно і оформлювала субсидію. Ключі від квартири у відповідача є і ніколи замки на дверях не змінювалися.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що знає відповідача з 2002 року, так як працювали разом, були товаришами, а потімстали членами однієї родини. Так як він є чоловіком дочки позивача, то йому відомо де і коли проживав ОСОБА_2 З моменту одруження з ОСОБА_5 у 2002 році йому достеменно відомо, що відповідач проживав разом із своєю дружиною та дочкою по АДРЕСА_1 поки будувався будинок в м.Пісочин. Потім тривалий час відповідач проживав у будинку по АДРЕСА_1, і це він може стверджувати, так як особисто приймав участь у будівництві даного будинку, а потім вони з дружиною неодноразово приходили в даний будинок на свята до відповідача. 02.08.2018 р. відповідач придбав будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1. В спірній квартирі відповідач ніколи не проживав і його речей там не має, перешкод у проживанні ніколи і ніхто йому не чинив. До того часу як позивач звернулася до суду із позовом, відповідач не намагався вселитися у квартиру, а вже під час розгляду справи в суді відповідач приїжджав до матері разом із своєю дочкою і ставив питання про проживання.

Пояснення свідків відповідають тим даним, які зазначені в актах о непроживанні відповідача за спірною адресою з червня 1985 року (а.с.8-9).

Крім того, згідно інформації КП «Жилкомсервіс», наданої на запит адвоката позивача, за № 23722/2/0705 від 27.10.2017 р. (а.с.5) скарг і заяв про перешкоджання у праві проживання від ОСОБА_2 не надходило.

А згідно інформації Московського ВП ГУНП в Харківській області, наданої на запит адвоката позивача, за № 162а/3-11967-01-01 від 24.10.2017 р. заяв та скарг щодо перешкоджання у праві користування житловим приміщенням до відділу поліції від ОСОБА_2 не надходило.

Між тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 звернувся до Московського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про перешкоджання у праві користування спірною квартирою 24.01.2018 р., тобто вже після того, як позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом 29.11.2017 р.

На підтвердження своїх вимог позивач також надала суду лист Управління праці та соціального захисту населення від 13.12.20017 р. за № 07-11901, з якого вбачається, що на підставі декларації від 07.12.2015 р. їй було призначено субсидію, як виняток, на фактичну кількість проживаючих (одну особу) без урахування доходів ОСОБА_2,, так як заначено, що він фактично не проживає за спірною адресою. Цей факт також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 22.12.2015 р., складеним соціальним інспектором про непроживання ОСОБА_2 за спірною адресою.

Також позивачем надані квитанції про сплату комунальних послуг, у тому числі на утримання житла (квартплата) за період з 2015 до 2017 р.р. (а.с. 21-37), а представлена суду відповідачем квитанції про оплату комунальних послуг (а.с.61, 90) свідчать про те, що відповідач сплатив за послуги по наданню послуг з водопостачання, каналізації та вивозу відходів, не здійснюючи квартплати, і дата здійснення даних операцій датована 14.03.2018 р. та 03.05.2018 р., що свідчить про оплату даних сум вже після звернення позивача до суду із даним позовом.

На підтвердження тверджень позивача та пояснень свідка ОСОБА_5 про те, що після продажу будинку по АДРЕСА_1 була придбана квартира АДРЕСА_2, де залишилася проживати перша дружина ОСОБА_7 та дочка відповідача суду надана довідка ДАБ про реєстрацію за даною адресою ОСОБА_7 (а.с.68), а довідка ДАБ про реєстрацію дочки ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_3 (а.с.69) надана позивачем на спростування показань свідка ОСОБА_8, яка в суд свідчила, що їй немає де проживати і вони разом із батьком проживали деякий час у зимній період в спірній квартирі та у літку в м.Пісочин, поки бабуся не стала перешкоджати у проживанні її батькові і не дозволила їй самій проживати в спірній квартирі.

Наявність у відповідача на даний час іншого житла позивач підтверджує витягом з Державного реєстру речових прав від 19.01.2019 р., згідно якого 02.08.2018 р. за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровані земельна ділянка і житловий будинок площею 27,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1

Щодо тих доказів, які надані відповідачем як на спростування позовних вимог ОСОБА_1 так і на підтвердження позовних вимог за зустрічним позовом, то суд вважає, що надані докази не спростовують встановлені судом факти і не доводять без сумнівів обставини, які стверджує ОСОБА_2 у своїх запереченнях, і вимоги, які він ставить у своєму позові.

Крім тих доказів ОСОБА_2, на які є посилання вище у рішенні суду, судом також були допитані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_8, але до показані цих свідків суд відноситься критично, так як свідок ОСОБА_8, як зазначалося вище, є дочкою відповідача, тобто є зацікавленою особою у вирішені справи, бо за її твердженнями та твердженнями самого ОСОБА_2 вона мала намір проживати у спірній квартирі. З її показань вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на протязі більше року сварилися, бо мати не дозволяла сину проживати в квартирі, і всю зиму цього року вона проживала разом з батьком в будинку в м.Пісочин. Знає зі слів батька, що внаслідок сварки з матір'ю він вимушений був поїхати в будинок в м.Пісочин. До цього батько періодично проживав із своєю матір'ю, в період між тим часом, коли залишав одну сім'ю і створював іншу. Свідок підтвердила, що разом із батьком і своєю матір'ю вона проживала АДРЕСА_1, а до цього проживали у будинку, який належав бабці. Таким чином, ці показання спростовують твердження ОСОБА_2, що він проживав у спірному приміщенні з 1983 року по вересень 2017 р.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що з відповідачем ОСОБА_2 перебуває з 2012 року у фактичних шлюбних відносинах і періодично проживає разом з ним. В квартирі за спірною адресою вона періодично була і декілька разів залишалася на ніч, в літку вона разом з відповідачем та його донькою проживали в будинку в м. Пісочин, але взимку там проживати там неможливо за відсутності опалення. Зі слів відповідача їй відомо, що в осені 2017 року та взимку 2017 року ОСОБА_2 проживав в будинку в м.Пісочин, так як мати не дозволила йому проживати в квартирі. То ж даний свідок особисто не спостерігав обставин перешкоджання відповідачу у проживанні та конфлікту з цього приводу, на існування якого посилається ОСОБА_2, і крім того, вона є особою зацікавленою у вирішенні спору, так як перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 і на даний час з її поснень встановено, що ОСОБА_2 проживає за ії місцем мешкання.

Крім того, показання цих свідків, які грунтуються на повідомленнях самого ОСОБА_2, не підтверджуються іншими доказами, а навпаки спростовуються вищезазначеними доказами, наданими ОСОБА_1

Також на підтвердження факту перешкоджання у праві користування житлом ОСОБА_2 в якості доказу наданий лист Московського ВП ГУ НП в Харківській області від 09.02.2018 р. (а.с.53), з якого вбачається, що він звертався 24.01.2018 р. із заявою до правоохоронних органів про перешкоджання йому у праві проживанні із боку ОСОБА_1, і в ході перевірки було встановлено, що факти викладені в заяві підтвердилися, і встановлено, що на протязі тривалого часу, а саме, останніх декілька років, ОСОБА_1 чинить перешкоди в проживанні

Для перевірки даної інформації судом був витребуваний матеріал за зверненням ОСОБА_2, і в ході вивчення зазначених доказів судом було встановлено, що звернення із заявою про перешкоджання було подано до правоохоронних органів 25.01.2018 р., в той час як за твердженням позивача у вересні 2017 року після конфлікту мати вигнана його з квартири, змінила замки на вхідних дверях і ключі не надала. Таким чином, з моменту коли позивач стверджує було порушено його право на проживання і до моменту звернення до правоохоронних органів пройшло майже чотири місяці, і саме цій події передувало звернення ОСОБА_1 із позовом про визнання сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, перевіривши на підставі чого зроблені висновки, викладені у відповіді від 09.02.2018 р., суд встановив, що в ході перевірки були опитані ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_11

При цьому, ОСОБА_2 в своїй заяві та поясненнях, не зазначав коли саме його не впустили до квартири, не вказував, що змінили замки та не надали ключі. А зазначив, що в присутності його доньки ОСОБА_8 мати виганяла його з квартири. Між тим, в судовому засіданні його дочка як свідок показала, що із слів батька їй відомо, що після конфлікту батько переїхав проживати в будинок в м.Пісочин. Таким чином, особисто вона не була свідком цього конфлікту.

Свідок ОСОБА_11 в суді спростував данні, які зазначені в його пояснені від 02.02.2018 р., які він надавав на ім'я начальника Московського ВП ГУ НП в Харківській області, і показав, що він не пояснював, що бачив як мати не впускає до квартири ОСОБА_2, а лише пояснював, що бачив декілька разів як сусід виходив з тамбура до ліфту.

Таким чином, суд критично відноситься до інформації, викладеної у листі начальника Московського ВП ГУ НП в Харківській області від 09.02.2018 р. щодо перешкоджання у проживанні, оскільки, дана інформація не відповідає тим поясненням, які надавалися в ході перевірки звернення ОСОБА_2

ОСОБА_2 стверджує в позові, що він неодноразово усно звертався до дільничного інспектора щодо конфліктів з ОСОБА_1 на ґрунті перешкоджання у проживанні, але жодного доказу на підтвердження цих пояснень суду не надав.

Також суд вважає, що ОСОБА_2 суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що він дійсно постійно проживав в спірній квартирі з 1985 року і до моменту виникнення спору, і що, дійсно в квартирі встановлені інші замки на вхідних дверях і у нього відсутні ключи від замків.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати слід розподілити в поряду, визначеному ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10- 3, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії та номер НОМЕР_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії та номер НОМЕР_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_2

Суддя: Я.М. Горбунова