Дата документу 27.08.2019 Справа № 334/7520/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7520/16 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1929/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що надала у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 150 000 грн. на потреби його підприємницької діяльності. На підтвердження факту укладення договору позики, його умов та факту отримання грошової суми і обов`язку повернути отримані кошти відповідач 13 травня 2016 року написав розписку, згідно із якою зобов`язався повернути їй отримані кошти частинами: 50 000 грн. до 19 травня 2016 року та 100 000 грн. до 31 серпня 2016 року, тобто кінцевим терміном повернення позики є 31.08.2016 року.

В передбачені розпискою строки грошові кошти відповідачем повернуті не були. Вона неодноразово в телефонних розмовах та при особистих зустрічах нагадувала про обов`язок повернути борг, але відповідач ухиляється від виконання зобов`язань.

Вважала, що з відповідача підлягає стягненню на її користь заборгованість в розмірі 165 712,53 грн., яка складається з наступного: 150 000 грн. - основний борг, 11963,10 грн. - проценти за користування позикою, 1299,18 грн. - три відсотки річних від простроченої суми, 2450,25 грн. втрати від інфляції за весь час прострочення.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість в розмірі 156 712,53 грн. та судовий збір в розмірі 1657,14 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 165 712 грн. 53 коп., що складається з: 150 000 грн. основного боргу, 11 963 грн. 10 коп. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України, 1 299 грн. 18 коп. три проценти річних від простроченої суми, 2 450 грн. 25 коп. втрати від інфляції за весь час прострочення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 657 грн. 14 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що згідно з розпискою позичальником є ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ», зі змісту розписки неможливо встановити, хто є позикодавцем, повернення позики повинно здійснюватись не на користь позивача, а на користь інших осіб, форма виконання зобов`язання не узгоджується з позовними вимогами, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами склались правовідносини на підставі розписки, за змісту розписки вбачається, що боржником є фізична особа ОСОБА_1 , який діяв від власного імені, а не як уповноважена особа ТОВ «Біолтехсоюз», позикодавцем є вона особисто, а не юридична особа, оскільки вона діяла від власного імені та передала відповідачу власні кошти, відповідач зобов`язався повернути кошти їй, а не юридичній особі, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача визнавав, що саме вона передавала відповідачу кошти.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладання між сторонами договору позики та невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджується, що 13 травня 2016 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 150 000 грн., що підтверджується розпискою, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с. 5, 203).

У відповідності до змісту даної розписки ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000 грн. (до 19.05.2016 року 50 000 грн., до 31.05.2016 року 100 000 грн.) шляхом перерахунку на її підприємство.

Факт укладання розписки відповідачем не заперечувався.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, надана ОСОБА_1 розписка від 13 травня 2016 року є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

При цьому наявність оригіналу боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведення позивачем існування заборгованості відповідача перед нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст.ст. 1050, 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 окрім безпосередньо суми наданої позики в розмірі 150 000 грн. також процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України в розмірі 11 963 грн. 10 коп., трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 1 299 грн. 18 коп., втрат від інфляції за весь час прострочення в розмірі 2 450 грн. 25 коп.

ОСОБА_1 розрахунок позивача не спростовано, власного розрахунку заборгованості не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

За приписами до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до власного трактування змісту розписки від 13 травня 2016 року, з яким колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Розписка від 13 травня 2016 року містить чітке зазначення особи позичальника, якому було передано у власність грошові кошти в розмірі 150 000 грн. ОСОБА_1 , та особи позикодавця, якому позивальник зобов`язався повернути вказані кошти, - ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_1 на те, що позичальником є юридична особа ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ», було предметом розгляду суду першої інстанції.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, чинним законодавством юридична особа визначена як самостійний суб`єкт цивільних, господарських та інших правовідносин, який набуває права та обов`язки та здійснює їх через свої органи.

Таким чином, стороною в будь-якому правочині є сама юридична особа, фізична особа, яка діє від її імені на підставі довіреності, установчих документах протоколу загальних зборів тощо. Права та обов`язки юридичної особи, які виникають з таких правочинів, продовжують існувати і тоді, коли правовідносини між юридичною особою та уповноваженою особою припинені (директор звільнений, довіреність скасована тощо). Разом з тим, юридична особа не несе відповідальність за зобов`язаннями уповноваженої особи, яка діяла від власного імені.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_1 , зобов`язавшись особисто повернути грошові кошти, діяв як фізична особа від власного імені, а не як уповноважена особа ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ».

Також ОСОБА_1 не надано доказів того, що ОСОБА_2 , передаючи грошові кошти, діяла як уповноважена особа юридичної особи, а не від власного імені як фізична особа.

Ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано належних доказів надання коштів саме на користь ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ».

Зазначення в розписці про повернення грошових коштів ОСОБА_2 шляхом перерахунку на її підприємство належить розглядати як встановлення певного способу повернення коштів, а не зміну особи позивальника.

Посилання ОСОБА_1 на платіжні доручення №74 від 06 квітня 2016 року та №65 від 25 березня 2016 року як на підтвердження договірних відносин між ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ» та ТОВ «СОЗІДАНІЄ», ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ВІНЧЕСТЕР» є неприйнятними, оскільки не є підтвердженням виникнення правовідносин між вказаними юридичними особами на підставі розписки від 13 травня 2016 року.

Як вбачається зі змісту платіжного доручення №74 від 06 квітня 2016 року ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ» були перераховані грошові кошти в розмірі 34000 грн. на користь ТОВ «СОЗІДАНІЄ» в якості оплати за товар згідно договору №010416 від 01 квітня 2016 року, згідно з платіжним дорученням № 65 від 25 березня 2016 року ТОВ «БІОТЕХСОЮЗ» були перераховані грошові кошти в розмірі 19500 грн. на користь ТОВ «ТТОРГОВИЙ ДІМ ВІНЧЕСТЕР» в якості оплати за пеллету 22 т.

А тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про нікчемність договору позики не заслуговують на увагу.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст. 1047, 1049 ЦК України, позивачем на підтвердження існування таких правовідносин надано належні та допустимі письмові докази, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: