печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» Ковалик В. В., відповідача ОСОБА_3 , представника третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гудової О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет позову: Товарна біржа «Полонекс», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 14 грудня 2018 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір № 162/К від 01 лютого 2018 року про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, що укладений ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою ОСОБА_3 , посилаючись на те, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, що суперечить положенням цивільного законодавства щодо суб`єктного складу договору факторингу, тому підлягає визнанню недійсним, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов і просили суд задовольнити його.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» та відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи ФГВФО також заперечувала проти задоволення позову.

Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

31 березня 2008 року Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 180 000, 00 доларів США, що еквіваленту 9 090 000, 00 грн /т. І а. с. 78-81/.

З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань, 31 березня 2018 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір нерухомого майна, посвідчений і зареєстрований за № 5922 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я., яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку за кадастровим номером 18101366:00:04:010:0016, площею 143 кв м за адресою: АДРЕСА_2 , які належать позивачу на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири та земельної ділянки від 31 березня 2008 року, посвідченого і зареєстрованого за № 5914 також приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я. /т. І а. с. 62-70, 71, 72, 103-104/.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, згідно з умовами якого останній отримав право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 31 березня 2011 року.

27 червня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» та позивачем укладено додатковий договір № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 31 березня 2008 року, за умовами якого заборгованість по кредиту переведена у національну валюту, а також договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 31 березня 2008 року /т. І а. с. 74-77, 25-31/.

03 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку.

04 січня 2018 року проведено ТБ «Полонекс» аукціон з продажу активів ПАТ «Дельта Банк», у зв`язку із його ліквідацією, на якому було продано у тому числі і право вимоги за кредитним договором № 0 від 31 березня 2008 року /т. І а. с.105-106/.

Згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2017-11-01-000193-c переможцем електронних торгів по лоту № F11GL921 став ОСОБА_3 , який придбав активи ПАТ «Дельта Банк» за 597 250, 00 грн .

01 лютого 2018 року за результатами аукціону, оформлених протоколом № UA-EA-2017-11-01-000193-c, ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_3 укладено договір № 162/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором № 0 від 31 березня 2008 року /т. І а. с. 107-109/.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували па момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частини першої ст. 516 ЦК України)

Враховуючи вищенаведені норми договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі, як і договір про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2008 року.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно з п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частини першої ст. 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Посилання позивача на недотримання під час укладення договору купівлі-продажу вимог норм чинного законодавства регулюючих відносини факторингу є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу за своєю природою є комбінованим договором в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки тощо. А договір факторингу у відповідності до частини першої ст. 1077 ЦК України передбачає передання однією стороною грошових коштів в розпорядження іншої за плату з зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Спеціальним законом в сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», частиною 8 Прикінцевих і перехідних положень якого було передбачено наступне - законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пункту 9 частини першої статті 48 Закону про гарантування Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Згідно пункту 6 абзацу 2 частини сьомої статті 51 Закону про гарантування Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржею тощо, у тому числі у разі продажу нулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків.

Відповідно до абзацу 1 частини сьомої статті 51 Закону про гарантування порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

В свою чергу порядок організації продажу активів (майна) банку, що ліквідується, встановлений рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2 «Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893 та рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 388 «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2016 року за № 606/28736.

Згідно з абзацом 21 пункту 1 розділу 2 Положення № 388, потенційний покупець - фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права.

За абзацом 2 пункту 5 розділу 7 Положення № 388 у разі встановлення, що переможець відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги або за договором забезпечення виконання зобов`язання є боржником та/або поручителем за такими договорами, уповноважена особа Фонду інформує про це Фонд і результати відкритих торгів (аукціону) скасовуються.

За пунктом 5.11 Положення № 2 реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу.

Таким чином, з огляду на наявність спеціального закону, з урахуванням змісту Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону, норм Положень № 2 та № 388, право придбання на відкритому конкурсу у неплатоспроможного банку прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення мають будь-які фізичні та юридичні особи і які лише не мають бути боржниками та/або поручителями за відповідними договорами.

Так, відповідач ОСОБА_3 не є боржником або поручителем за відповідним кредитним договором та договором іпотеки.

Відповідно, безпідставними є і посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Великої палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

За таких обставин договір купівлі-продажу не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, позивачем не зазначено та не надано доказів в обґрунтування того, які її права були порушені зі сторони відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов є безпідставним, задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-22, 203, 215, 512, 514, 516, 517, 627, 1077-1086 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 55, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет позову: Товарна біржа «Полонекс», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова