Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 308/21758/13-ц

провадження № 61-44343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - Департамент міського господарства Ужгородської міської ради,

заінтересовані особи: реєстраційна служба Ужгородського міськрайонного управління юстиції, Ужгородська міська рада,

особа, які не брала участі у справі - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_5, поданою адвокатом Студеняк Оксаною Станіславівною, на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Департамент міського господарства Ужгородської міської ради звернувся до суду із заявою про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність територіальної громади Ужгородської міської ради.

Заява мотивована тим, що у АДРЕСА_1, розташовані сарай літ. «Г» вартістю 8 382,00 грн та навіс літ. «Е» вартістю 783,00 грн, власник яких невідомий. Рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 07 листопада 2012 року № 405 було зобов'язано Департамент міського господарства Ужгородської міської ради взяти на баланс тимчасову споруду сарай на прибудинковій території на АДРЕСА_1, а станом на

01 грудня 2013 року сплив рік з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі. Крім того, Департаментом міського господарства наказом від 18 вересня

2013 року № 183 проведено оцінку та зараховано на баланс Департаменту вказані господарські будівлі.

У зв'язку з викладеним заявник просив передати у власність територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради господарські будівлі, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, а саме: сарай літ. «Г» вартістю 8 382,00 грн та навіс літ. «Е» вартістю 783,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

20 серпня 2014 року заяву Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради задоволено.

Передано безхазяйну нерухому річ - сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е», що знаходяться на АДРЕСА_1, у комунальну власність територіальної громади міста Ужгород в особі Ужгородської міської ради.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нерухоме майно: сарай літ. «Г» та навіс літ. «Е», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є безхазяйними, і з дня взяття їх на облік Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради 07 листопада 2012 року сплив один рік, тому дана безхазяйна нерухома річ підлягає передачі у комунальну власність територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 20 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Заяву Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність територіальної громади Ужгородської міської ради залишено без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під час розгляду справи у порядку окремого провадження апеляційним судом було встановлено, що існує спір про право, який повинен вирішуватись в порядку позовного провадження, тому відповідно до частини шостої статті 235 ЦПК України 2004 року заяву Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради необхідно залишити без розгляду.

У вересні 2018 року ОСОБА_5, через свого адвоката Студеняк О. С., подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції була постановлена апеляційним судом при неповному з'ясуванні всіх обставин справи. Зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції скасовуючи законне рішення суду першої інстанції, дійшов неправильного висновку зі змісту апеляційної скарги особи, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_4, що виниклі у справі правовідносини не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, у зв'язку з тим, що є спір про право, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, щорішенням виконкому Ужгородської міської ради від

07 листопада 2012 року № 405 було зобов'язано департамент міського господарства взяти на баланс тимчасову споруду - сарай на прибудинковій території на АДРЕСА_1, а станом на 01 грудня 2013 року сплив рік з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі (а. с. 7).

Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради наказом від 18 вересня 2013 року № 183 проведено оцінку та зараховано на баланс Департаменту спірні господарські будівлі (а. с. 6).

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що згідно витягу з рішення Ужгородської міської ради від 24 жовтня 2013 року № 1111 ОСОБА_4 та іншим співвласникам житлового будинку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0610 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 з подальшою передачею її у спільну сумісну власність (а. с. 36).

З копії інвентаризаційної справи № 2133 на будинок АДРЕСА_1, співвласником якого є ОСОБА_4, вбачається, що станом на 24 серпня 1970 року спірні господарські будівлі вже знаходились на вказаній земельній ділянці (а. с. 39-41).

Рішенням Ужгородського міськрайоннного суду Закарпатської області від

06 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 07 серпня 2012 року, у задоволенні позову Ужгородської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про знесення самочинно збудованого сараю, що розташований на

АДРЕСА_1, відмовлено (а. с. 37-38).

Таким чином, судом апеляційної інстанції були встановлені обставини, які вказували на те, що на спірне нерухоме майно також заявляє права особа, яка не брала участі у справі та яка вважає, що має права на це нерухоме майно, тому дійшов правильного висновку, що встановлені ним обставини вказують на існування в цій справі спору про право.

Відповідно до частини шостої статті 235 ЦПК України 2004 року, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши під час розгляду справи у порядку окремого провадження, що має місце спір про право щодо указаного нерухомого майна, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви без розгляду на підставі частини шостої статті 235 ЦПК України 2004 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині постанови апеляційного суду, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану адвокатом Студеняк Оксаною Станіславівною, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик