Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 489/77/17

провадження № 61-48663св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (за зустрічним позов відповідач) - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач (за зустрічним позов позивач)- ОСОБА_6,

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2018 року в складі суддіТихонової Н. С. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

Ямкової О. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2015 року між нею та

ОСОБА_6 було укладено договір дарування, за яким позивач передала у власність свого сина ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 яка належала їй на праві приватної власності.

Позивач зазначала, що між сторонами існувала домовленість, відповідно до якої ОСОБА_6 після укладання договору зобов'язувався довічно її утримувати та доглядати, оскільки наявні у неї захворювання викликають необхідність постійного догляду за нею.

Після укладання договору дарування вона продовжувала проживати у вказаній квартирі та оплачувати комунальні послуги за її утримання.

У 2016 році ОСОБА_6, мешкаючи разом з нею у вищезазначеній квартирі, почав створювати конфліктні ситуації та чинити перешкоди у користуванні житлом, внаслідок чого позивач була вимушена виїхати проживати до дачного будинку, а потім до квартири, яка належить її чоловіку та іншому синові.

Посилаючись на те, що укладаючи вищезазначений договір дарування, вона вважала, що за своїм змістом укладає договір довічного утримання, вона є членом сім'ї відповідача, проте він чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до неї.

У квітні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що з 29 січня 2015 року він на підставі договору дарування є єдиним власником спірної квартири, у якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_4

У квітні 2016 року вона переїхала проживати до квартири свого чоловіка, а отже більше року не проживає у належній йому квартирі.

Посилаючись на те, що сторони спільного господарства не ведуть, не є сім'єю, ОСОБА_4 не проживає за своїм зареєстрованим місцем проживання більше одного року, ОСОБА_6 просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі статті 405 ЦК України та статті 72 ЖК України.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду

від 21 листопада 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 є матір'ю відповідача. З 2001 року указана квартира є зареєстрованим місцем проживання як позивача, так і відповідача. У договорі дарування питання щодо необхідності зняття ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання у спірній квартирі не ставилось. Отже, відповідач погодився, що позивач продовжить проживати у подарованій квартирі як член його сім'ї. З квітня 2016 року позивач у спірній квартирі не проживає, як встановив суд, з поважних причин, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди. Оскільки у позивача є право на користування квартирою як члена сім'ї ОСОБА_6, а відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні, суди дійшли висновку, що права ОСОБА_4 підлягають захисту шляхом її вселення у спірну квартиру, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі статті 405 ЦК України та статті 72 ЖК України, не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_6подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 виїхала з належної йому квартири з власної ініціативи та має можливість проживання у іншому житлі. Крім того, вона своїми діями створює йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні майном.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У березні 2019 року ОСОБА_4подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 25 травня 2001 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, який визнаний дійсним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2014 року, набула право власності на квартиру

АДРЕСА_1, у якій з 12 червня 2001 року зареєстровано її місце проживання та її сина ОСОБА_6

У 2009 році указана квартира стала зареєстрованим місцем проживання онуки позивача та дочки ОСОБА_6, а у 2017 році дружини відповідача - ОСОБА_10 та її сина ОСОБА_11

29 січня 2015 року ОСОБА_4 за згоди свого чоловіка подарувала своєму сину ОСОБА_6 вищезазначену квартиру.

За відомостями органів поліції між сторонами, починаючи з червня 2016 року, відбуваються конфлікти з приводу користування ОСОБА_4 квартирою. Відповідач не дозволяє їй проживати у квартирі.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_3, а її чоловіку ОСОБА_12 - Ѕ частини квартири АДРЕСА_2. Інша частка належить їх синові ОСОБА_13

Відповідно до повідомлення поліції ОСОБА_6 від 19 квітня 2018 року, за його заявою про непроживання ОСОБА_4 у належній йому квартирі було здійснено опитування сусідів, які підтвердили факт її непроживання з квітня 2016 року. Пояснення опитаних сусідів відсутні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява

№ 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, враховуючи указані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 12, 81 ЦПК України 2004 року), встановивши, що ОСОБА_4 є членом сім'ї ОСОБА_6,а указана квартира є зареєстрованим місцем проживання як позивача, так і відповідача, з урахуванням того, що у договорі дарування від 29 січня 2015 року, укладеному між сторонами, питання щодо необхідності зняття ОСОБА_4 з реєстрації спірної квартири не ставилось, однак ОСОБА_6 чинить перешкоди у користуванні житлом, дійшов обґрунтованого висновку про захист прав ОСОБА_4 шляхом вселення у спірне майно та відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська