Справа № 462/1126/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2019 року Залізничний районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Ліуша А.І.

при секретарі Ващишин А.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб: Львівської міської рада, Центру надання адміністративних послуг Залізничного району міста Львова про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

представник позивача звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, покликаючись на те, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 04 квітня 2008 року укладено кредитний договір №6307284 у розмірі 40000,00 доларів США та 18 серпня 2009 року укладено додаткову угоду на суму кредиту 39149,04 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №6307571, згідно якого відповідач передав квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору банк звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач пропонує надати відповідачам як альтернативне житло, яке перебуває у власності позивача квартиру АДРЕСА_2 . Просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Залізничного району м. Львова зняти з місця реєстрації відповідачів.

Відповідачів належним чином повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернулись до суду за закінченням терміну зберігання 05 липня 2019 року, 16 вересня 2019 року, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак відповідачі не подав відзив на позовну заяву, а тому суд вважає, що справу слід розглянути на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи суд вважає, що позов слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що між позивачем АТ «Перший Український міжнародний банк» та відповідачем ОСОБА_1 04 квітня 2008 року укладено кредитний договір №6307284 у розмірі 40000,00 доларів США та 18 серпня 2009 року укладено додаткову угоду на суму кредиту 39149,04 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між позивачем АТ «Перший Український міжнародний банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №6307571, згідно якого відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 березня 2008 року, як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №6307284 від 04 квітня 2008 року.

Згідно п.3.2.1 кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язана здійснювати повернення суми кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до п. 4.7.1 договору іпотеки від 04 квітня 2008 року у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із повідомлення №кно-44.4.2/1203 від 31 серпня 2018 року та вимоги №44100/31 від 03 березня 2016 року позивачем повідомлялась відповідач ОСОБА_1 про необхідність виконати свої зобов`язання та стягнення позивачем предмету іпотеки у разі невиконання нею умов кредитного договору.

Згідно з ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Внаслідок наведеного, оскільки відповідач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором №6307284 від 04 квітня 2008 року, позивач у відповідності до укладеного договору іпотеки між сторонами та Закону України «Про іпотеку» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до ст. 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження№ 14-317цс18).

Отже, дослідивши повно та всебічно наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що спірну квартиру придбано не за рахунок кредитних коштів, повернення якого забезпечено іпотекою вказаного житла, а також, що позивачем надається інше житло, а саме квартира АДРЕСА_2 , яка характеризується більшою загальною площею, ніж квартира, яка стягнута як предмет іпотеки, суд вважає, що за таких обставин відповідачів слід виселити з наданням їм іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, натомість представником позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що він звертався до Центру надання адміністративних послуг Залізничного району м. Львова з проханням зняти з місця реєстрації, та йому було, у будь-якій формі, у цьому відмовлено, а відтак, суд вважає, що дана позовна вимога передчасна та безпідставна.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження у судовому засіданні та підлягають до часткового задоволення.

А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, суд вважає, що з відповідачів слід солідарно стягнути на користь позивача 5763,00 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , з надання постійного жилого приміщення за адресою АДРЕСА_3 .

У задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання Центру надання адміністративних послуг Залізничного району міста Львова зняти з місця реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» 5763 /п`ять тисяч сімсот шістдесят три/ гривні 00 копійок судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Суддя /підпис/ А.І.Ліуш

Копія вірна.

Суддя: А.І.Ліуш