Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 127/1131/17

провадження № 61-45863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, Представництво «Карел Холоубек, А.С.», Karel Holoubek Trade Group a.s.,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2018 року в складі судді Сичука М. М.та постанову Апеляційного суду Вінницької області

від 11 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М., Шемети Т. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, Представництва «Карел Холоубек, А.С.», Karel Holoubek Trade Group a.s. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу цінних паперів.

Позовна заява мотивована тим, що Вінницьким міським судом Вінницької області розглядалась справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, приватного підприємства «Фірма «ВІНМОСТ» (далі - ПП «Фірма «ВІНМОСТ») та Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконними та скасування заяви про передачу майна, як внесок статутного фонду, рішення зборів учасників приватного підприємства, рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та номер запису про право власності.

Позивач зазначав, що під час розгляду цієї справи представником відповідача ОСОБА_10 (батьком ОСОБА_6.) надані суду документи, а саме: договір купівлі-продажу цінних паперів від 15 березня 2001 року, договір купівлі-продажу цінних паперів від 19 вересня 2001 року, акт прийому-передачі до договору купівлі-продажу цінних паперів від 19 вересня 2001 року.

Сторонами цих договорів є ОСОБА_11, представництво «Карел Холоубек, А.С.» в особі директора Бабенка А. В. та Karel Holoubek Trade Group a.s. в особі Індра Гасала.

Згідно з умовами договорів ОСОБА_11 спочатку купила, а потім продала, а представник Karel Holoubek Trade Group a.s. та представництво «Карел Холоубек А.С.» спочатку продало, а потім купило цінні папери на загальну суму 1 950 000,00 німецьких марок, що становило на час укладення договорів 4 950 000,00 грн.

Позивач зазначав, що він хоча і не є стороною у договорах купівлі-продажу цінних паперів від 15 березня 2001 року та від 19 вересня 2001 року, проте такі договори порушують його права. Суди, приймаючи до уваги указані договори, ухвалили рішення, якими не визнають його право на частку в спільному нажитому майні, вважаючи, що спірні договори не визнані судом недійсними, а тому можуть бути доказами того, що на момент вступу в шлюб дружина

ОСОБА_4, ОСОБА_6 мала власні кошти, за допомогою яких і стала учасником ПП «Фірма ВІНМОСТ», вносила та поповнювала статутний капітал

ПП «Фірма ВІНМОСТ».

Посилаючись на те, що зазначені договори купівлі-продажу є фіктивними, так як вчинені без наміру створення правових наслідків, та такими, що не відповідають актам цивільного законодавства, та з урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсними договори купівлі-продажу цінних паперів

від 15 березня 2001 року та 19 вересня 2001 року, укладеними між

ОСОБА_11, представництвом «Карел Холоубек, А.С.» в особі директора Бабенка А. В. та Karel Holoubek a.s., trade group в особі Індра Гасала; стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області

від 11 вересня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що внаслідок вчинення укладення відповідачами договорів купівлі-продажу від 15 березня 2001 року та 19 вересня 2001 року права позивача не були порушені, невизнані або оспорені у зв'язку з недоведеністю фіктивності оспорюваних договорів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року ОСОБА_6подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами установлено, що 26 січня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який розірваний за рішенням суду 06 березня 2014 року.

15 березня 2001 року ОСОБА_11 та представник Karel Holoubek Trade Group a.s. уклали договір купівлі-продажу цінних паперів.

Згідно з пунктом 1.2 указаного договору представник Karel Holoubek Trade Group a.s. зобов'язується передати у власність ОСОБА_11, а ОСОБА_11 зобов'язується прийняти і оплатити наступні цінні папери: облігації іменні дисконтні звичайні серії F, номінальною вартістю 39 DEM, у кількості 50 000,00 шт.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що загальна вартість цінних паперів, що зазначені у пунктах 1.1, 1.2 договору складає 1 950 000,00 німецьких марок, що становить 4 960 800,00 грн.

19 вересня 2001 року ОСОБА_11 та представник Karel Holoubek Trade Group a.s. уклали договір купівлі-продажу цінних паперів.

Згідно з пунктом 1.2 договору, ОСОБА_11 зобов'язується передати у власність Karel Holoubek Trade Group a.s., а Karel Holoubek Trade Group a.s. зобов'язується прийняти і оплатити наступні цінні папери: облігації іменні дисконтні звичайні серії F, номінальною вартістю 39 DEM, у кількості

50 000,00 шт.

ОСОБА_4 не є стороною у спірних договорах, які укладались до шлюбу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За своєю природою фіктивний правочин вчиняється його сторонами без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», знаючи, що він не буде виконаний.

Особа, яка звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Обов'язок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

від 06 листопада 2009 року судам роз'яснено, що в разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що оскаржуваними договорами права позивача не були порушені, невизнані або оспорені, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено фіктивність оспорюваних договорів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська