Дата документу 01.04.2019 Справа № 330/2328/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№330/2328/18 Головуючий у 1 інстанції: Нестеренко Т.В.
№ 22-ц/807/845/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держземкадастру у Запорізької області на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Розівської сільської ради, в особі органу місцевого самоврядування про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Розівської сільської ради, в особі органу місцевого самоврядування про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до рішення 13 сесії 23 скликання Розівської сільської ради Якимівського району Запорізької області від 28 вересня 2000 року позивачу ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 2 га цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування на ім'я позивача було видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою. Але під час заповнення державного акту посадовою особою, яка вчиняла такі дії, з невідомих причин було допущено виправлення щодо відомостей про дату видачі такого акту. Так первісно було зазначено дату видачі як 28 травня 2001 року, в подальшому зазначена дата була закреслена та внесено запис як 19 березня 2001 року. Зазначені виправлення ( закреслення) деяких реквізитів у правовстановлюючому документі унеможливлюють в повній мірі їх використання. Після видачі державного акту на ім'я позивача остання користується земельною ділянкою як своєю власністю, зокрема здає в оренду. Таке користування підтверджується довідкою сільської ради, відомостями ДПІ щодо сплати податків за отримання доходу у вигляді орендної плати . Згідно розпорядження № 1049 від 15.12.2009 року Якимівської РДА зазначена земельна ділянка була передана у власність позивачу. Але в подальшому позивач не може на законних підставах провести відчуження належного їй майна, здати його в оренду, провести державну реєстрацію права користування належним їй майном тощо у зв'язку із зазначеними виправленнями в державному акті. Відновити державний акт шляхом отримання нового позивач не може оскільки станом на теперішній час видача державних актів про право власності на землю не передбачена. Оскільки діючим ЦК України прямо не передбачена можливість захисту прав власності у зв'язку з виправленнями відомостей у правовстанавлюючому документі, позивач вважає за можливість до зазначених відносин застосувати вимоги норми, яка регулює аналогічні за змістом цивільні правовідносини ( аналогія закону, ст. 11 ЦК України). Так вимогами ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документу, посвідчуючого його право власності. Таким чином позивач вважає доцільним захистити свої права як власника майна шляхом звернення до суду. У якості відповідача позивач вважає за доцільне залучити Розівську сільську раду , яка за відповідної процедури - визнання майна безхазяйним, може стати власником земельної ділянки, яка належить позивачу.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати за позивачем ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку загальною площею 2,00 га, яка розташована на території АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку загальною площею 2,00 га, яка розташована на території АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держземкадастру у Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується наданими позивачем доказами, які підтверджують факт того, що відповідно до 13 сесії 23 скликання Розівської сільської ради Якимівського району Запорізької області від 28 вересня 2000 року позивачу ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 2 га цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування на ім'я позивача було видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що під чає заповнення державного акту посадовою особою, яка вчиняла такі дії, з невідомих причин, було допущено виправлення щодо відомостей про дату видачі такого акту. Так первісно було зазначено дату видачі як 28.05.2001, в подальшому зазначена дата була закреслена та внесено запис як 19.03.2001. Виправлення (закреслення) деяких реквізитів у правовстановлюючому документі унеможливлюють в повній мірі розпорядження позивачем своєю власністю, а саме спірною земельною ділянкою. Враховуючи положення статей 321, 392, 386 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3

Натомість за обставинами справи, на підставі рішення Розівської сільської Ради народних депутатів Якимівського району Запорізької області від 28.09.2000 позивачу передано у користування земельну ділянку загальною площею 2 га цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства та видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_3.

Розпорядженням Якимівеької районної державної адміністрації від 15.12.2009 №1049 визнано таким, що втратив чинність вищенаведений державний акт, спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_3, якій запропоновано замовити виготовлення державного акту на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства та пройти його державну реєстрацію.

На підставі зазначених документів, судом зроблено висновок, що ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки, однак в силу виправлень у правовстановлюючому документі не має можливості в повному обсязі володіти, користуватись та розпоряджатись цим майном. Як наслідок, керуючись положеннями ст. 392 ЦК України, суд визнав право власності на спірну земельну ділянку за позивачем.

Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України 1990 року в редакції від 12.07.2000 громадянам у постійне користування надавалась земля Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Положеннями статті 92 Земельного Кодексу України від 2001 року не передбачено набуття права постійного користування земельною ділянкою фізичними особами.

При цьому пунктом 6 розділу 10 Земельного кодексу України від 2001 року встановлено, що громадяни, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.06.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Положення пункту 6 розділу 10 Земельного кодексу України втратили чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-РП/2005 від 22.09.2005.

Таким чином дія пункту 6 розділу 10 Земельного кодексу України втратила чинність з 22.09.2005.

Те саме стосується і пункту 6 Постанови Верховної ради Української PCP «Про земельну реформу», положення якого визнанні такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) на підставі вищезазначеного ріщення Конституційного суду в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніще наданого їм права користування земельною ділянкою.

Таким чином, особи, які користуються землею на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, не зобов'язані вчиняти дії, пов'язані із переоформленням їх права постійного користування.

Про відсутність обов'язкових приписів щодо переоформлення права постійного користування йдеться і в постанові Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою». В частині 2 цієї Постанови визначено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею заливаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Статтею 116 Земельного кодексу України від 2001 року визначено право громадян на приватизацію земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття розпорядження голови Якимівської районної державної адміністрації від 15.12.2009 №1049) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної. Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Положеннями статті 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приписами Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону N 139-У (139-16) від 14.09.2006, було передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, зокрема для ведення особистого підсобного господарства, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 передбачено обов'язкову реєстрацію прав на нерухоме майно в порядку встановленому Законом.

Таким чином, для набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 повинна була отримати державний акт на право власності в порядку, встановленому наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» та здійснити його державну реєстрацію.

Разом з цим, у матеріалах справи такий Акт відсутній, а отже право власності, в розумінні статті 125 Земельного кодексу України у позивача не виникло, що унеможливлює визнання за позивачем у судовому порядку права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Тож судова колегія вважає переконливими та обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо того, що у порушення ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції невірно кваліфікував суть спірних правовідносин, визначивши, що вони спрямовані на підтвердження існуючого права власності, а не на його виникнення та визнання.

За інформацією Відділу в Якимівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 21.11.2018 спірна земельна ділянка розташована за межами населених пунктів, відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

До реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі оскаржуваного рішення суду земельна ділянка перебувала у державній власності.

Таким чином судом першї інстанції не було залучено до участі в справі належного відповідача - органу, що реалізує права власника - Держави у цих правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

В справі відсутні відомості. що ОСОБА_3 зверталась до відповідного державного органу щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку.

Тож судом першої інстанції не встановлено і наявність або відсутність спору у справі, хоча за положеннями ст. 4 ЦПК право на звернення до суду за захистом належить особі лише у випадку наявності спору щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тож доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, підмінив собою орган державної влади, який уповноважений на передачу державних земель сільськогосподарського призначення у приватну власність, та прийняв замість нього рішення щодо спірного майна за відсутності між сторонами спору про право цивільне, є переконливими.

.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л В :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держземкадастру у Запорізької області задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2018 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Розівської сільської ради, в особі органу місцевого самоврядування про визнання права власності на земельну ділянкузалишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь прокуратури Запорізької області (, адреса: вул. Матросова, 29а, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок №0271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ МФО 820172, отримувач: прокуратура Запорізької області, ) кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 1 квітня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков