Справа № 204/118/19
Провадження № 2/204/636/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Сорокіної А.С.

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору кредитування припиненим, -

В С ТА Н О В И В:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якій просила: визнати припиненим кредитний договір та зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» перерахувати заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року до суми, зазначеної у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3199/17 у розмірі: за кредитом 12 754 грн. 96 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 16 537 грн. 16 коп., заборгованості за пенею 9 566 грн. 22 коп., а всього 38 858 грн. 34 коп., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600 грн.; заборонити Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» нараховувати будь-які відсотки, штрафи та інші види стягнень за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року; внести зміни до особистого кабінету користувача (споживача) на ім'я ОСОБА_1 відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3199/17. В обґрунтування позову зазначає, що 08 листопада 2017 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у було винесено рішення за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовну заяву було задоволено частково та вирішено стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року, яка виникла станом на 19 квітня 2017 року, у розмірі заборгованості за кредитом 12 754 грн. 96 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 16 537 грн. 16 коп., заборгованості за пенею 9 566 грн. 22 коп., а всього 38 858 грн. 34 коп., а також стягнуто судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. Вказане рішення набрало законної сили, апеляційна скарга не подавалась. Отже, загальна сума заборгованості з урахуванням судових витрат становить 40 458 грн. 34 коп. Однак, згідно даних особистого кабінету позивача у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» у мережі інтернет, загальна сума заборгованості не відповідає сумі заборгованості, визначеній у рішенні суду, та становить 154 188 грн. 97 коп. станом на 15 грудня 2018 року. З такою заборгованістю позивач не погоджується з наступних підстав. Банк в односторонньому порядку змінив умови договору та зобов'язання щодо строку його дії шляхом направлення досудової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів шляхом направлення позовної заяви до суду. Оскільки законодавством не передбачено нарахування відсотків за користування кредитом поза строком його дії, то стягнення з відповідача різниці між сумою 40 458 грн. 34 коп. та сумою зазначеною банком у розмірі 154 188 грн. 97 коп. як відсотків за користування кредитом, є незаконним. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж дії кредитного договору або до звернення кредитору до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. У зв'язку з викладеним, позивачка вирішила звернутися до суду з даним позовом.

14 березня 2019 року від представника відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідач підтверджує той факт, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року було винесено рішення по справі № 204/3199/17 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» були задоволені. 22 травня 2018 року банк звернувся з заявою до Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 204/3199/17, виданим Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 у сумі 40 458 грн. 34 коп. Станом на теперішній час виконавче провадження відкрито, рішення суду не виконано. При цьому, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зазначив, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, що узгоджується з позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-157цс16 та від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15. Зауважує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним. У зв'язку з викладеним, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються.

В судовому засіданні встановлено, що 18 березня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н та між сторонами склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов'язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою.

ОСОБА_1 скористалась наданим кредитом, однак зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 19 квітня 2017 року утворилась заборгованість за вищевказаним кредитним договором та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» вирішило звернутись до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року по справі № 204/3199/17 було частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з неї на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року, яка виникла станом на 19 квітня 2017 року, у розмірі заборгованості за кредитом - 12 754 грн. 96 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 16 537 грн. 16 коп., заборгованості за пенею 9 566 грн. 22 коп., а всього 38 858 грн. 34 коп., а також стягнуто з неї судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600 грн.; у задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» було відмовлено.

У позовній заяві позивачка зазначила, що вказане рішення суду набрало законної сили, що не заперечувалось і відповідачем у відзиві на позовну заяву, який додатково також зазначив, що на виконанні в Чечелівському відділі державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на теперішній час відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 204/3199/17, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості у загальному розмірі 40 458 грн. 34 коп., та на теперішній час рішення суду ОСОБА_1 не виконане.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Оскільки вищезазначені обставини визнавались учасниками справи, то на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Однак, стороною позивача до суду не надано жодних доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року по справі № 204/3199/17 нею виконане в повному обсязі та така заборгованість була повністю погашеною.

З аналізу статей 525, 526, 599 та 611 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржником не виконане, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Але, разом з цим позивачкою не доведено наявності обставин, які б могли бути підставою для визнання припиненим кредитного договору № б/н від 18 березня 2010 року.

При цьому, суд звертає увагу, що законом передбачений обов'язок сторін подавати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що позивачкою не доведено, що на теперішній час вона належним чином виконала свої зобов'язання за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року, не надано жодних доказів про виконання нею рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року по справі № 204/3199/17, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання припиненим кредитного договору № б/н від 18 березня 2010 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1, слід відмовити за їх недоведеністю та безпідставністю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» перерахувати заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року до суми, зазначеної у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3199/17, заборону Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» нараховувати будь-які відсотки, штрафи та інші види стягнень за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року, а також про внесення змін до особистого кабінету користувача на ім'я ОСОБА_1 відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3199/17, суд виходить з наступного.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов'язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

З огляду на те, що відповідно до ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що суд не захищає права та інтереси, які можуть бути порушені у майбутньому, а захищає тільки ті права та інтереси, факт порушення яких вже відбувся.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачка у позовній заяві зазначає, що згідно даних її особистого кабінету в мережі інтернет, загальна сума заборгованості позивачки перед Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» становить 154 188 грн. 97 коп. Однак, жодних відомостей про те, що Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зверталось до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі стороною позивача суду не надано, тобто не надано жодних доказів, що на теперішній час право позивачки є порушеним. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що позивачка зверталась до відповідача з заявами про перерахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року та внесення змін до її особистого кабінету як користувача (споживача) та їй було відмовлено у проведення такого перерахунку і внесення змін до особистого кабінету. Викладене, на переконання суду, свідчить що на теперішній час факту порушення прав позивачки ОСОБА_1 судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.

Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тобто право вибору підстав позовних вимог та способу захисту порушеного права належить виключно позивачу і суд не може самостійно змінювати підставу позову і спосіб захисту права, який обрав позивач.

Разом з цим, вимоги позивачки про зобов'язання Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» перерахувати заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року до суми, зазначеної у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3199/17, заборону нараховувати будь-які відсотки, штрафи та інші види стягнень за кредитним договором, а також про внесення змін до особистого кабінету користувача на ім'я ОСОБА_1, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Отже, суд вважає, що такий спосіб захисту обраний позивачкою помилково.

Враховуючи викладене, оскільки стороною позивача не доведено факту порушення на теперішній час прав позивачки ОСОБА_1, враховуючи, що позивачкою було помилково обрано спосіб захисту, а також беручи до уваги, що суд розглядає цивільні справи виключно в межах позовних вимог, то суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» перерахувати заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 березня 2010 року до суми, зазначеної у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3199/17, заборони нараховувати будь-які відсотки, штрафи та інші види стягнень за кредитним договором, а також про внесення змін до особистого кабінету користувача на ім'я ОСОБА_1, також задоволенню не підлягають.

За таких обставин, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 526, 598, 599 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 13, 81, 82, 133, 141, 142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) про визнання договору кредитування припиненим - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська