РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ркоян Ю.А.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірінгова компанія «Дніпрокрансервіс» про стягнення невиплачених при звільнені грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 04.05.2016 року по 03.05.2018 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до вимог ст.ст.47,83,116 КЗпП України в день звільнення працівника підприємство повинно було видати йому трудову книжку, письмово повідомити про розмір нарахованих сум, що підлягають виплаті при звільненні, а також провести остаточний розрахунок. На його неодноразові прохання ані в день звільнення, ані пізніше відповідачем жодних письмових повідомлень з детальним розрахунком належних сум надано не було. В звязку з чим, відповідно до діючого законодавства ним було самостійно проведено розрахунок належних до сплати при звільненні сум. Після звільнення на його заробітну картку відповідачем було перераховано кошти в сумі 16502 грн. 77 коп., а саме: 04.05.2018 року в сумі 4882 грн. 16 коп., 05.05.2018 року в сумі 1627 грн. 39 коп. та в сумі 6501 грн. 38 коп., 11.05.2018 року в сумі 3491 грн. 84 коп. Відповідач мав виплатити йому на день звільнення 20111 грн. 85 коп., у т.ч.: заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року в сумі 2500 грн., заробітну плату за квітень 2018 року в сумі 12425 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3477 грн. 52 коп., заробітну плату за три дні травня 2018 року в сумі 1304 грн. 07 коп., індексацію заробітної плати за весь період праці в сумі 405 грн. 26 коп. Таким чином різниця становить 3609 грн. 08 коп. З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 3609 грн. 08 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 19.11.2018 року в сумі 86938 грн.

Відповідач в наданому відзиві та запереченнях позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що на день звільнення не мав заборгованості перед позивачем. Так, з 22.03.2018 року по 10.04.2018 року позивач перебував на лікарняному, відпрацювавши в березні 2018 року 14 робочих днів, за які йому було нарахована заробітна плата в сумі 9318 грн. 75 коп. З урахуванням податків до сплати належало 7501 грн. 59 коп., яку було виплачено 27.03.2018 року в сумі 5001 грн. 06 коп. та 05.04.2018 року в сумі 2500 грн. 53 коп. В квітні 2018 року позивач відпрацював 13 робочих днів, за які йому було нарахована заробітна плата в сумі 8076 грн. 25 коп. З урахуванням податків до сплати належало 6501 грн. 38 коп., які виплачено 05.05.2018 року. Оплата лікарняного була здійснена в квітні 2018 року, оскільки належним чином оформлений лікарняний позивач було надано після 10.04.2018 року. За 20 днів лікарняного за період з 22.03.2018 року по 10.04.2018 року позивачу було нараховано 8086 грн. 40 коп. З урахуванням податків до сплати належало 6509 грн. 55 коп., які було сплачено 04.05.2018 року в сумі 4882 грн. 16 коп. та 1627 грн. 39 коп. В травні 2018 року позивач відпрацював 2 робочі дні, за які йому було нарахована заробітна плата в сумі 1242 грн. 50 коп. З урахуванням податків до сплати належало 1000 грн. 21 коп. Також на день звільнення позивачу було нараховано компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки в сумі 3095 грн.20 коп.. З урахуванням податків до сплати належало 2491 грн. 64 коп. 11.05.2018 року позивачу було перераховано кошти в сумі 1000 грн. 21 коп. та 2491 грн. 64 коп., в загальному розмірі 3491 грн. 94 коп. Також послався, що за відпрацьовані два роки позивач мав право на відпустку загальною тривалістю у 48 календарних днів. За період роботи останньому було надано 43 календарні дні відпустки. При звільнені позивачу було здійснено виплату компенсації за 8 днів невикористаної відпустки, замість компенсації за 5 днів невикористаної відпустки, тобто здійснено переплату.

18.03.2018 року позивачем до суду було подано, як зазначив позивач під час розгляду справи в суді, відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній не погоджуючись із запереченнями відповідача та навівши власні контррозрахунки, просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку за весь час роботи в сумі 8005 грн. 50 коп., індексацію заробітної плати за весь час роботи в сумі 3776 грн. 80 коп., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 210025 грн. 50 коп.

Поряд з цим, суд враховує, що відповідно до ст.184 ЦПК України позов предявляється шляхом подання позовної заяви.

Пунктом 2 ч.1 ст.49 ЦПК України встановлено, що позивач має право збільшити або зменшити розмір позов них вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч.3 ст.49 ЦПК України передбачено, що у справах, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження зміна предмету або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.

Оскільки уточнені позовні вимоги викладені позивачем у неналежному процесуальному документі (відповіді на відзив), а також заявлені з пропуском встановлених ст.49 ЦПК України строків, суд розглядає справу в межах позовних вимог, заявлених позивачем у позовній заяві, поданій 19.11.2018 року на виконання ухвали суду від 14.09.2018 року про залишення позовної заяви без руху.

В судовому засіданні позивач, після відповідних розяснень суду, зазначив по підтримання позовних вимог, заявлених у предявленому 19.11.2018 року позові та просив їх задовольнити з наведених у позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстави, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач в період з 04.05.2016 року по 03.05.2018 року працював у відповідача на посаді заступника директора.

Згідно штатного розкладу його заробітна плата становила 12425 грн.

Наказом №38-к від 02.05.2018 року позивача було звільнено із займаної по сади з 03.05.2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.

З наданих позивачем індивідуальних відомостей про застраховану особу, виписки по картковому рахунку та наданих відповідачем розрахунків та оборотно-сальдових відомостей вбачається, що з урахуванням фактично відпрацьованих робочих днів, позивачу за 14 робочих днів в березні 2018 року було нараховано заробітну плату в сумі 9318 грн. 75 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 7501 грн. 59 коп. (27.03.2018 року в сумі 5001 грн. 06 коп. та 05.04.2018 року в сумі 2500 грн. 53 коп.); за 13 робочих днів в квітні 2018 року було нараховано заробітну плату в сумі 8076 грн. 25 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 6501 грн. 38 коп. (05.05.2018 року); за період перебування на лікарняному з 22.03.2018 року по 10.04.2018 року нараховано 8086 грн. 40 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 6509 грн. 55 коп. (04.05.2018 року); за 2 робочих дні в травні 2018 року нараховано заробітну плату в сумі 1242 грн. 50 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 1000 грн. 21 коп. (11.05.2018 року); компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3095 грн. 20 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 2491 грн. 64 коп. (11.05.2018 року).

Згідно наданих заяв позивача про надання щорічної відпустки та відповідних наказів вбачається, що за період роботи у відповідача позивачу було надано відпустки загальним терміном 43 календарні дні. Таким чином, маючи право на щорічну відпустку загальним терміном 48 календарні дні (по 24 календарні дні за кожен відпрацьований рік) позивач фактично використав відпустку терміном 43 календарні дні. А тому при звільненні мав прав на компенсацію невикористаної відпустки терміном 5 календарних днів.

Проте, при звільненні останньому було нараховано та виплачено відповідну компенсацію за невикористані 8 днів відпустки, тобто в більшому розмірі.

Таким чином, судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 11.05.2018 року. При цьому, в день звільнення 03.05.2018 року позивачу не було виплачено заробітну плату за 13 робочих днів в квітні 2018 року в сумі 8076 грн. 25 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 6501 грн. 38 коп. 05.05.2018 року); за період перебування на лікарняному з 22.03.2018 року по 10.04.2018 року в сумі 8086 грн. 40 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 6509 грн. 55 коп. 04.05.2018 року); за 2 робочих дні в травні 2018 року в сумі 1242 грн. 50 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 1000 грн. 21 коп. 11.05.2018 року); компенсація за невикористану відпустку в сумі 3095 грн. 20 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 2491 грн. 64 коп. 11.05.2018 року), а всього в день звільнення не було сплачено 20500 грн. 35 коп., а з урахуванням сум утриманих податків 16502 грн. 78 коп.

В своєму позові позивач посилався на те, що після звільнення на його заробітну картку відповідачем було перераховано кошти в сумі 16502 грн. 77 коп., а саме: 04.05.2018 року в сумі 4882 грн. 16 коп., 05.05.2018 року в сумі 1627 грн. 39 коп. та в сумі 6501 грн. 38 коп., 11.05.2018 року в сумі 3491 грн. 84 коп.

Згідно розрахунку заявлених до стягнення коштів, позивач зазначив, що відповідач на день звільнення мав перед ним заборгованість в сумі 20111 грн. 85 коп., у т.ч.: заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року в сумі 2500 грн., заробітну плату за квітень 2018 року в сумі 12425 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3477 грн. 52 коп., заробітну плату за три дні травня 2018 року в сумі 1304 грн. 07 коп., індексацію заробітної плати за весь період праці в сумі 405 грн. 26 коп.

З огляду на це, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 3609 грн. 08 коп., що становить різницю між розрахованою ним сумою заборгованості та фактично перерахованими на його картковий рахунок коштами (20111,85 грн. 16502,77 грн.), а також на підставі ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 19.11.2018 року в сумі 86938 грн.

Поряд з цим, зазначаючи серед складових заборгованості заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року, за квітень 2018 року, три дні у травні 2018 року, компенсацію за невикористану відпустку, індексацію заробітної плати, позивач не зазначив з чого саме (з яких із зазначених складових) розрахована заборгованість в сумі 3609 грн. 08 коп.

В звязку з цим, позивач не визначився з підставами та предметом позовних вимог, не конкретизував останні та не уточнив у визначені ЦПК України процесуальні строки.

З огляду на це, відповідно до фактично наведених позивачем підстав та предмету заявлених позовних вимог, суд позбавлений можливості визначитись заборгованість за якими конкретно виплатами заявлена до стягнення позивачем та з огляду на це визначитись із наявністю підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України.

В той час, як згідно ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю.

Оскільки позивача в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору та відповідачем не заявлялось про понесення судових витрат та їх відшкодування, питання про їх компенсацію в порядку ч.7 ст.141 ЦПК України судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.47,83,115,116,117 КЗпП України, ст.ст.2,4,5,10,11, 12,13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірінгова компанія «Дніпрокрансервіс» про стягнення невиплачених при звільнені грошових коштів відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02 квітня 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак