ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2522/19 Справа № 188/1792/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколаєва І. К. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 20.05.2017 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом № НОМЕР_4 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 4,8700 га, на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району. Дана земельна ділянка до успадкування належала його батькові - ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 25.03.2002 року.

За життя батько позивача, будучи власником земельної ділянки, уклав 27.07.2010 року договір оренди земельної ділянки з ПП "Перше Травня", який було зареєстровано у Державному реєстрі земель 30.03.2011 року за № 00165, терміном на 5 років. Термін дії вказаного договору оренди землі закінчився 30.03.2016 року.

Між позивачем та його батьком була домовленість про те, що після закінчення договору оренди землі з ПП "Перше Травня" надалі, належний останньому земельний пай, в оренду здаватися не буде, оскільки позивач виявив бажання обробляти пай батька самостійно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

Після смерті батька, позивач успадкував вказану земельну ділянку. У процесі оформлення документів про право на спадщину він дізнався про наявність зареєстрованого права оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1. На підтвердження вказаної інформації позивач отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2017 року, з якої вбачається, що 06.03.2017 року було зареєстровано договір оренди земельної ділянки між померлим батьком позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (номер запису про інше речове право 19408451) терміном на 7 років.

Позивач вважав, що його батько договору оренди землі з відповідачем не підписував. Крім того, вказаний договір оренди землі датований 02.04.2016 року, тобто за 10 днів до смерті ОСОБА_3, який в останні дні життя, у 78 річному віці, мав дуже погане самопочуття.

Після того, як позивач дізнався про вказану незаконну реєстрацію права оренди землі та отримавши відмову відповідача у поверненні земельної ділянки, він змушений був звернутися до органів поліції з заявою про підробку підпису батька у договорі оренди землі. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000185. У межах даного кримінального провадження Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз була проведена судова почерковознавча експертиза, на дослідження якої було надано примірник спірного договору оренди землі та інші документи зі зразками підпису ОСОБА_3

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 2507-17 від 15.09.2017 року, підпис від імені ОСОБА_3 в графі "Орендодавець" договору оренди землі без номеру від 02.04.2016 року - виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з унаслідуванням його справжнього підпису.

У добровільному порядку відповідач не має наміру припиняти державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки та повертати її власнику, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 02.04.2016 року, укладений між ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_1, щодо передачі в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 4,8700 га, на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, врахувавши, що він відмовляється від частини позовних вимог, а саме скасування державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25.09.2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 02.04.2016 року, укладений між ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_1, щодо передачі в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 4,8700 га, на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що позивач успадкував земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,87 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, розташованої на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.05.2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.05.2017 року. Вказана земельна ділянка належала батькові позивача - ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV - Дп № 050571 виданого 25.03.2002 року Петропавлівської районної державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації № 98-р від 22.03.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Пп № 8403.

Вказана земельна ділянка на підставі договору оренди землі № 33 від 27.07.2010 року була передана ОСОБА_3 (батьком позивача) строком на 5 років ПП Агрофірма "Перше травня" в особі директора ОСОБА_4 Дія договору закінчилась 27.07.2015 року.

Спірна земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, власником якої є позивач, на даний час перебуває у оренді відповідача по справі - фізичної особи підприємця ОСОБА_1 строком на 7 років, що підтверджується копією договору оренди земельної ділянки без номера від 02.04.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2017 року.

Державна реєстрація вказаного договору відбулася лише 14.03.2017 року, майже через рік після смерті власника земельної ділянки, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Факт того, що померлий ОСОБА_3 не підписував у с. Лозівське, Петропавлівського району Дніпропетровської області 02.04.2016 року договір про оренду землі без номера з відповідачем підтверджується, а саме: висновком почеркознавчої експертизи № 2507-17 від 15.09.2017 року, яка проводилась Дніпропетровським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз на підставі постанови слідчого по кримінальному провадженню № 000185 за ознаками ч.4 ст. 358 КК України. По даній експертизи експертом був досліджений оригінал договору оренди землі від 02.04.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та надані слідчим зразки підпису ОСОБА_3 На питання чи виконаний підпис гр. ОСОБА_3 у договорі оренди землі експерт вказав у висновку, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі "Орендодавець" договору оренди землі без номеру від 02.04.2016 року - виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису; висновком почеркознавчої експертизи № 661-18 від 12.03.2018 року, яка проводилась на підставі постанови слідчого по кримінальному провадженню № 000185 за ознаками ч.1 ст. 358 КК України. По даній експертизі експертом був досліджений оригінал договору оренди землі від 02.04.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та надані слідчим зразки підпису ОСОБА_3 На питання чи виконаний підпис гр. ОСОБА_3 у договорі оренди землі експерт вказав у висновку, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі "Орендодавець" договору оренди землі с. Лозівське, Петропавлівського району Дніпропетровської області від 02.04.2016 року, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що в момент вчинення правочину (державної реєстрації договору землі вже після смерті власника 14.03.2017 року) мало місце порушення прав позивача, який набув право приватної власності на земельну ділянку після смерті свого батька ОСОБА_3 щодо свободи договору, необхідності згоди обох сторін при його укладанні, відсутності волевиявлення позивача відносно розпорядження земельною ділянкою, яка належить йому (особі) на праві приватної власності, передбачене вимогами ч.3 ст. 203 ЦК України, недодержання яких тягне за собою недійсність правочинів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірна земельна ділянка була передана йому в оренду добровільно власником на той момент земельної ділянки ОСОБА_3, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки волевиявлення власника земельної ділянки щодо передачі земельної ділянки на 7 років відповідачу не було.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі та набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Пункт 5 вказаної постанови вказує, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.2 ст. 207, п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначене є підставою для визнання договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України з підстав підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутності волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним, оскільки волевиявлення власника щодо розпорядження цим майном відсутнє.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Доводами апеляційної скарги також є незгода відповідача з висновками почеркознавчої експертизи. Судом апеляційної інстанції було роз"яснено сторонам, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, право заявити відповідне клопотання про призначення судової посмертної почеркознавчої експертизи. Сторами таке клопотання заявлено не було.

Крім того, колегія враховує, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, яка полягає у використанні завідомо підробленого документа - договору оренди землі, який є предметом спору по зазначеній справі, ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.03.2019 року кримінальне провадження було закрито у зв"язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим. ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаечного ч.4 ст. 358 КК України. Також, сторони підтвердили, що ОСОБА_1 відшкодовано ОСОБА_2 матеріальну шкоду завдану злочинними діями в розмірі 20000 грн.

Крім того, встановлені у судовому порядку обставини, спростовують доводи апелянта щодо відсутності правового обгрунтування вимог з підстав недійсності правочину, оскільки вважав, що в даному випадку правочин є неукладеним. Та зазначене спростовано належними доказами: оспорюваний правочин було підписано відповідачем та невстановленою особою та зарестровано у встановленому законом порядку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко