Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 158/2040/15-ц

провадження № 61-20947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Стрільчука В. А., Карпук А. К., від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, що оформлений письмовою розпискою, за умовами якого він передав відповідачу 2 500 дол. США, зі сплатою 4 % щомісячно, з кінцевим терміном повернення до 30 серпня 2010 року.

ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики у визначений строк не виконав. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2013 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто 19 975 грн заборгованості за договором позики.

При цьому, вимоги про стягнення 4 % на місяць за договором позики він не пред`являв, оскільки відповідач обіцяв їх сплатити в добровільному порядку, як і виконати рішення суду.

Кошти в сумі 19 975 грн стягнуті з відповідача в примусовому порядку, однак відповідач у добровільному порядку відмовляється сплатити йому відсотки за користування позикою.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просивстягнути з відповідача в його користь проценти за користування позиченими коштами в сумі 77 832 грн, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4 864 грн, 500 грн моральної шкоди, а також курсову різницю в розмірі 19 446 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області у складі судді Пономарьової О. М. від 31 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення процентів за користування позиченими коштами та 3 % річних від простроченої суми, оскільки право на позов у позивача виникло 30 серпня 2010 року, однак останній звернувся до суду з цим позовом 20 жовтня 2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Також суд виходив із безпідставності позовних вимог про стягнення курсової різниці та моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % від простроченої суми грошового зобов`язання в сумі 3 263,76 грн та 68,89 грн судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в межах строків позовної давності за період з 20 жовтня 2012 року по 24 жовтня 2014 року в розмірі 3 263,76 грн, що еквівалентно 150,96 дол. США.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що в частині вимог про стягнення передбачених договором відсотків слід відмовити у зв`язку з пропуском строків звернення з такою вимогою та відсутності поважних причин для їх поновлення. При цьому суд виходив із того, що пред`явлення позивачем у 2013 році вимоги до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 2 500 дол. США не свідчить про переривання позовної давності за періодичними платежами, а саме щомісячних відсотках за користування коштами, які обмежені строками визначеними умовами договору та трирічним строком, перебіг якого розпочинається з моменту настання права вимоги за ним.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці та моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами за користування позикою та в частині судових витрат.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його вимог про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами за користування позикою у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Вказував на те, що він звертався до суду з вимогами до відповідача про стягнення основного боргу за договором позики, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2013 року його позов задоволено.

Вважав, що він не пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за процентами за користування позикою, оскільки з ухваленням вказаного рішення суду перервано строк позовної давності (частина друга статті 264 ЦК України).

Також вказував на те, що суд апеляційної інстанції помилково не стягнув на його користь з відповідача судові витрати, понесені ним у суді першої інстанції у розмірі 1 071,42 грн.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 19 975 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 27 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з яким відповідач позичив у позивача гроші у розмірі 2 500 дол. США, які зобов`язувався повернути до 30 серпня 2010 року з виплатою 4 % щомісячно від суми боргу, про що написав розписку.

Згідно з постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ківерцівського районного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження № 43175039 від 29 грудня 2014 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/0158/186/2013 року, виданого Ківерцівським районним судом Волинської області 15 травня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 19 975 грн, закінчено у зв`язку зі сплатою боргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо підставності позовних вимог про стягненняпроцентів за користування сумою позики

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

У справі, що переглядається, установлено, що договір позики, укладений між сторонами 27 лютого 2010 року, не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що вказаним договором встановлено розмір процентів від суми позики (4 % щомісячно).

Установивши, що проценти за користування отриманими в позику коштів відповідач у строк, передбачений договором - до 30 серпня 2010 року, не повернув, суд апеляційної інстанції правильно виходив із підставності позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами.

Щодо застосування строку позовної давності

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

24 березня 2017 року відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що право звернення до суду з позовом про стягнення процентів за користування сумою позики закінчилось у позивача у серпні 2013 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду у жовтні 2015 року, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу доводи, наведені у касаційні скарзі, щодо переривання позовної давності на підставі частини другої статті 264 ЦК України у зв`язку з тим, що позивач звернувся з вимогами до відповідача про стягнення основного боргу за договором позики в межах позовної давності та рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2013 року його позов задоволено, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що пред`явлення позивачем у 2013 році вимоги до відповідача про стягнення боргу у сумі 2 500 дол. США не свідчить про переривання позовної давності за періодичними платежами, а саме щомісячних відсотках за користування коштами, які обмежені строками визначеними умовами договору та трирічним строком, перебіг якого розпочався з моменту настання права вимоги за ним.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення процентів за користування сумою позики у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних, курсової різниці та моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржується.

Щодо розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 68,89 грн, правильно вирішив питання розподілу судового збору, сплаченого позивачем у суді першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник