Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 334/1746/15-ц

провадження № 61-29200св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2016 року у складі судді Махіборода Н. О. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2007 року між Акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 44/07, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит на суму 52 000,00 доларів США строком до 24 травня 2017 року із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних, із щомісячним погашенням заборгованості.

На забезпечення виконання зобов'язань 25 травня 2007 року між АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_5 укладений договір поруки № 44-1/07.

06 червня 2014 року між АБ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, згідно з яким банк відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитними договором, у тому числі за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 44/07, укладений з ОСОБА_4

На порушення умов договору ОСОБА_4 зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 21 січня 2015 року має заборгованість

228 515,90 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі

14 159,30 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 223 501,08 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 314,99 доларів США, що за курсом НБУ становить 4 972,04 грн, пені - 2,71 доларів США, що за курсом НБУ становить 42,78 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 228 515,90 грн, а саме: за кредитом - 223 501,08 грн, за відсотками - 4 972,04 грн, пеня - 42,78 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що документально підтверджується дострокове виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 25 травня

2007 року № 44/07 із погашення суми кредиту та відсотків у сумі 84 507 доларів США, що за курсом НБУ становить 560 049,64 грн, при цьому позивачем не доведено підстав для набуття права кредитора щодо права відступної вимоги до відповідачів, які не є суб'єктами господарювання, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи».

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині недоведеності позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, проте змінив рішення в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки про відсутність заборгованості за кредитним договором та як наслідок безпідставність позовних вимог зроблені судами поверхнево, без належного дослідження матеріалів справи, розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та з порушенням норм матеріального права. Крім того, суд при розгляді справи не може посилатися на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» як на підставу відмови у задоволенні позову, оскільки ні ЦК України, ні Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 травня 2007 року між АБ «АвтоЗАЗбанк» та

ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 44/07, за умовами якого,

ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 52 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних на строк до 24 травня 2017 року.

Згідно з рішенням загальних зборів учасників від 19 листопада 2008 року (протокол № 39), правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк» стало ВАТ «Банк Кіпру». Відповідно до рішення загальних зборів учасників від 28 квітня 2010 року (протокол № 41), правонаступником ВАТ «Банк Кіпру» є ПАТ «Банк Кіпру».

02 квітня 2009 року між ВАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_4 укладений договір

№ 18154 поточного рахунку в національній валюті, 22 липня 2011 року банк уклав із відповідачем договір № 25703 в іноземній валюті - долар та 12 вересня 2011 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір № 44/07 банківського рахунку для обслуговування кредитної заборгованості в іноземній валюті.

06 червня 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, предметом якого визначено відступлення клієнтом фактору своїх прав вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів і договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. За цим договором фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу, та в порядку, передбаченому цим договором.

За реєстром заборгованостей боржників позивачу відступлено право вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 44/07 та договорами забезпечення (договір поруки від 25 травня 2007 року № 44-1/07 та договір іпотеки від 25 травня 2007 року № 56/07).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 514 ЦК Українивстановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України

2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що позивачем наданий щомісячний розрахунок заборгованості за кредитним договором, починаючи із 23 квітня 2010 року, який містить загальну суму заборгованості у розмірі 37 843,77 доларів США, при цьому не надано розрахунку заборгованості за кредитним договором за період із 25 травня 2007 року по 22 квітня 2010 року, в який, за твердженням позивача утворилась зазначена заборгованість, тобто позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність стягнення саме такої заборгованості, що є його процесуальним обов'язком.

Таким чином, без надання детального розрахунку заборгованості, суд позбавлені можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки про відсутність заборгованості за кредитним договором та як наслідок безпідставність позовних вимог зроблені судами поверхнево, без належного дослідження матеріалів справи, розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та з порушенням норм матеріального права, є необґрунтованими з підстав, наведених вище, і такі доводи по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суд при розгляді справи не може посилатися на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» як на підставу відмови у задоволенні позову, є безпідставними, оскільки апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в цій частині.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

В. А. Стрільчук