КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/25624/17

провадження № 22-ц/824/1091/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Поливач Л.Д., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Булах А.А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Ковальчука Романа Володимировича

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року у складі судді Макаренко І.О.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року представник позивача начальник філії Головного управління по м. Києву та Київській області Крючков С.С. звернувся до суду з позовною заявою прозвернення стягнення на предмет іпотеки, встановлення способу реалізації предмета іпотеки та виселення.

У квітні 2017 року представник позивача Світич П.В. подав клопотання про уточнення позовної заяви щодо початкової ціни предмета іпотеки.

У серпні 2018 року позивач подав клопотання про зміну предмету позову в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив визначити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації майна в рамках процедури виконавчого провадження.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №1719 від 13 жовтня 2026 року, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в загальній сумі 99 000,00 доларів США до 13 жовтня 2026 року зі сплатою 20% річних на придбання квартири.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальником між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №3712 від 13 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, а саме трьохкімнатну квартиру.

Вказував, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, однак відповідач ОСОБА_1 порушив зобов'язання, у зв'язку з чим утворилася прострочена заборгованість, що надає право банку стягнути заборгованість в примусовому порядку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2010 року у справі №2-4521/2009 стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 94 754,00 доларів США, що еквівалентно на дату ухвалення рішення становило 749 485,19 грн.

Зазначав, що оскільки заборгованість за кредитним договором повністю не погашена, банк має право стягнути заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у встановленому законом порядку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 24 жовтня 2018 року представник позивача Ковальчук Р.В. подав до суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу та передати питання щодо прийняття позовної заяви на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, тому ухвала є незаконною та підлягає скасуванню.

Зазначає, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Крім того, вказує, що копія довіреності на підтвердження повноважень начальника філії Головного управління по м. Києву та Київській області ОСОБА_13., який підписував позовну заяву та уточнену позовну заяву, знаходиться в матеріалах справи, а її наявність була перевірена працівником канцелярії Шевченківського районного суду м. Києва під час прийняття позовної заяви.

06 грудня 2018 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2, де зазначено, що позовна заява була подана без дотримання вимог ЦПК України, оскільки відповідачем вказано малолітнього ОСОБА_4, який не може здійснювати свої процесуальні права особисто, не зазначено позовні вимоги щодо кожного з відповідачів та не додано до позовної заяви довіреності на підтвердження повноважень підписанта. Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували та просили її відхилити, а ухвалу залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства.

03 січня 2019 року начальник Служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації Дмитренко О.М. подав до суду заяву, в якій просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін та розглядати справу без участі їхнього представника.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції керувався статтею 257 ЦПК України та виходив з того, що представник позивача не усунув недоліки позовної заяви, до того ж позовна заява підписана особою, документів на підтвердження повноважень якої не надано суду.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає указаним нормам, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2017 року позовну заяву залишено без руху та надано строк у п'ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме для сплати судового збору в сумі 24 395,31 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року позовну заяву повернуто заявнику з підстави не усунення вказаних недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року про повернення апеляційної скарги скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року відкрито провадження у справі.

06 квітня 2018 року у судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог статей 175 та 177 ЦПК України виходячи з того, що у позовній заяві відповідачем зазначено малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який відповідно до статті 47 ЦПК України не здатний особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді до досягнення повноліття, а належними відповідачами по справі є його законні представники, тобто батьки, на підставі чого позовну заяву залишено без руху.

На виконання вимог вказаної ухвали представник позивача Світич П.В. подав уточнену позовну заяву, в якій зазначив як відповідача малолітнього ОСОБА_4, законними представниками якого вказав батька ОСОБА_1 та матір ОСОБА_2

У серпні 2018 року позивач подав клопотання про зміну предмету позову в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив визначити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації майна в рамках процедури виконавчого провадження.

03 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про залишення позову без розгляду, в якій зазначала, що позовна заява подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, а недоліки, вказані в ухвалі суду від 06 квітня 2018 року, не були усунуті позивачем.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року позов залишено без розгляду з огляду на те, що представник позивача не усунув недоліки позовної заяви та позовна заява підписана особою, документів на підтвердження повноважень якої не надано суду.

Як убачається з матеріалів справи, у позовній заяві представник позивача вказав як відповідача малолітнього ОСОБА_4

Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду від 06 квітня 2018 року, якою залишено позовну заяву без руху, представником позивача було подано уточнену позовну заяву, в якій відповідачем зазначено малолітнього ОСОБА_4, законними представниками якого вказано його батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно з вимогами статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, а також зміст позовних вимог.

Позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення позовної заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Окрім того, в матеріалах справи міститься копія довіреності від 12 січня 2017 року, відповідно до якої ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі голови правління Пишного А.Г. уповноважив начальника філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» ОСОБА_13. представляти інтереси АТ «Ощадбанк», зокрема, в судах загальної юрисдикції з правом передоручення строком на один рік та яка діяла з 01 лютого 2017 року по 01 лютого 2018 року (т. 1 а.с. 66).

Таким чином, станом на час звернення з позовною заявою довіреність, яка підтверджувала повноваження ОСОБА_13. на вчинення процесуальних дій від імені ПАТ «Державний ощадний банк України» містилась в матеріалах справи та була чинною.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів уважає висновок місцевого суду про залишення позовної заяви без розгляду передчасним та помилковим, оскільки встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі. Окрім того, в справі наявна довіреність на підтвердження повноважень ОСОБА_13 на підписання позовної заяви та здійснення представництва ПАТ «Державний ощадний банк України».

Отже, висновки суду першої інстанції щодо підстав залишення позовної заяви без розгляду є безпідставними та не відповідають обставинам справи.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці &q?ює;право на суд&q?о ; передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

У своєму рішенні в справі &quze;Голдер проти Сполученого Королівства&quTi;, 1975 р. суд відзначив: &qula;Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики &qu т;справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження&q?ос;. Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та доходить висновку, що постановлена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Ковальчука РоманаВолодимировича - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 січня 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Поливач

Л.Д. Махлай