ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/235/19 Справа № 2-3064/11 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Аганенство "Верус", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2009 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Аганенство "Верус", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агенство "Верус", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість по кредитному договору № IFU0G9 від 11.04.2008р. станом на 10.08.2009 року в розмірі 11489 грн. 41 коп. (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят дев'ять грн. 41 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 114 грн.89 коп. Та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Аганенство "Верус", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

У відзиві ПАТ КБ "ПриватБанк" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги і залишити рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року в законній силі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, а тому з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11489 грн. 41 коп.

Проте в повному обсязі з такими висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що 11 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №IFU0G9, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 9981грн.83коп. у вигляді окремого траншу з кінцевим терміном повернення до 18 липня 2012 року.

12 січня 2009 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою №IFU0G9 від 11 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ТОВ "Українське фінансове агенство "Верус" укладено договір поруки №467, відповідно до якого останнє прийняло на себе зобов'язання нести майнову відповідальність перед банком у розмірі 200 грн., у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитною угодою.

Відповідач неналежно виконує свої зобов'язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними і станом на 10.08.2009 року утворилася заборгованість в сумі 11489грн.41коп., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 9818,15 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1472,23 грн., заборгованість за пенею в сумі 199,03грн.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з положеннями ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний договір №IFU0G9 від 11.04.2008 року укладений без дотримання вимог діючого законодавства, оскільки всупереч Закон України "Про захист прав споживачів", він не отримував від відповідача інформації про продукцію (кредит) та був уведений в оману, адже не був попереджений про небезпеку стосовно можливості не повернути кредит, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними.

Твердження апелянта на те, що банк не мав права на дострокове повернення кредиту - є безпідставними, зважаючи на встановлення судом факту наявності значної заборгованості. Крім того, пред'явлення даного позову є за своєю правовою природою, зокрема, вимогою банку про дострокове повернення боргу, згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Доводи ОСОБА_1 про неправильність представлених банком розрахунків - є безпідставними та необґрунтованими, мають формальний характер. Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» виписка по рахунку є первинним документом. Крім того, апелянтом власних розрахунків заборгованості суду не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом, про призначення судової експертизи - не заявлено.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що кредитним договором №IFU0G9 від 11.04.2008 року порушуються права апелянта та встановлюють для нього як для споживача дискримінаційні умови, оскільки ОСОБА_1. вже звертався з позовом до суду про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1. до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. Крім того, дане рішення суду набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із вирішенням судом вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус» з таких підстав.

У ст.15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч.1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З огляду на це суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-1737 цс 15 від 18 листопада 2015 року, № 6-77 цс16 від 06 квітня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України та роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст. 1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Суд першої інстанції не врахував, що в одне провадження були об'єднані вимоги юридичної особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» - до іншої юридичної особи - ТОВ «УФА «Верус», які виникли з укладеного між ними договору поруки та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (ст. 12 ГПК України), та позов юридичної особи до фізичної особи, які можуть бути самостійним і окремим предметом позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 377 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» скасувати, провадження у справі в цій частині - закрити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2011 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова