ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 643/17988/18-ц

провадження № 22ц/818/2160/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року в складі судді Мартинової О.М.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області про перерахунок сум виконавчого провадження, який в подальшому уточнив та просив на час розгляду справи зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 643/4686/18 від 31 травня 2018 року; здійснити перерахунок аліментів за виконавчим провадженням № 56522125 Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області; стягнути з ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 704, 80 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 - визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що всі вимоги, зазначені в ухвалі суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху від 21 січня 2019 року виконані; що в уточненій позовній заяві від 06 лютого 2019 року, яка була надіслана до суду першої інстанції 07 лютого 2019 року, чітко викладено зміст позовних вимог, спосіб захисту його порушених прав, який передбачений законодавством; що він оскаржує рішення, яке набрало законної сили та перебуває на виконанні у органів виконавчої служби, а тому досудове врегулювання вказаного спору неможливе.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

19 березня 2018 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання щодо закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки справи такої категорії повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Однак, враховуючи, що в даному випадку вирішується тільки процесуальне питання, зазначене клопотання ОСОБА_2 є передчасним і його вирішення можливе на стадії відкриття провадження у справі в суді першої інстанції.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З частини 2 статті 369 ЦПК України вбачається, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді - скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не виконав ухвалу судді про залишення позовної заяви без руху і вказані недоліки не були усунені у повному обсязі протягом 10 днів дня отримання відповідної ухвали.

Проте, судова колегія з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області про перерахунок сум виконавчого провадження.

Ухвалою судді Московського району м. Харкова від 19 грудня 2018 року зазначену справу передано за територіальною підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова (а. с. 26).

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без руху та позивачу надано строк 10 днів з моменту отримання ухвали для зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти сторін, конкретизації пункту 3 позовних вимог та зазначення відомостей, передбачених пунктами 6, 9, 10 частини 3 статті 175 ЦПК України, а саме, відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору; про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано до іншого суду позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а. с. 36-37).

Із рекомендованого повідомлення про вручення вбачається, що ОСОБА_1 отримав копію вказаної ухвали 01 лютого 2019 року.

На виконання вимог вказаної ухвали, ОСОБА_1, не порушуючи процесуальний строк, поштою 07 лютого 2019 року подав уточнену позовну заяву з додатками та копіями позовної заяви для сторін по справі (а. с. 40-75).

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований Цивільним процесуальним кодексом України. Подання позовної заяви має відбуватись з дотриманням певних умов. Зокрема, пунктом 4 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Згідно частини 1 статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зазначені норми права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов'язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об'єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Наведені положення свідчать про те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Надані матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 усунув недоліки, вказані в ухвалі судді суду першої інстанції від 21 січня 2019 року, зокрема, виконав вимоги, передбачені пунктами 4, 6, 9, 10 частини 3 статті 175 ЦПК України, а саме, вказав, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, надав попередній (орієнтовний) розрахунок витрат та вказав відомі йому номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та електронної пошти.

Заходи досудового врегулювання спору позивачем не вживалися, оскільки він оскаржує рішення, яке набрало законної сили та перебуває на стадії виконання.

Із уточненої позовної заяви від 06 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 чітко викладений зміст позовних вимог, спосіб захисту його порушених прав, який передбачений законодавством України, і які він просив суд захистити в результаті розгляду позову.

Цивільний процесуальний Кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викласти зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені судом під час підготовчого засідання.

Разом з тим, при відкритті провадження у справі суд не перевіряє позовну заяву на предмет її обґрунтованості та доведеності, а лише - на відповідність її вимогам статей 175-177 ЦПК України та дотримання позивачем правил територіальної підсудності, виходячи з предмета пред'явленого спору.

Фактично, у даному випадку, суддя вдався до аналізу викладених позивачем позовних вимог, що не віднесено до компетенції судді на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви та не звернув увагу на те, що неуточнення позивачем своїх позовних вимог не може бути перешкодою у доступі до правосуддя та підставою для відмови у прийнятті позовної заяви до розгляду, оскільки ОСОБА_3 виклав свої вимоги так як вважав за потрібне.

Згідно частини 1 статті 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з'ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Статтею 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; з'ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з'ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує заяви та клопотання учасників справи; встановлює порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Отже, позовні вимоги могли бути остаточно визначені на стадії підготовчого засідання.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та її повернення є таким, що не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позивачу позовної заяви постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2019 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 02 квітня 2019 року.