Ухвала

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 755/15824/15-ц

провадження № 61-23983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у складі судді: Марцинкевича В. А. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Лапчевської О. Ф., Мазурик О. Ф., та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», яка підписана представником Чимачем Віктором Павловичем, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Лапчевської О. Ф., Мазурик О. Ф.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 053-2008-189, відповідно до пункту 1.1 якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти у сумі 44 300 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,45 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 44 300 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 0532900 USD000558 від 20 лютого 2008 року та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 за 20 лютого 2008 року.

У кредитному договорі сторони погодили, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 37,35 % річних. Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору строк кредитування за цим договором становить період: з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10 лютого 2038 року включно.

10 квітня 2009 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору № 053-2008-189 від 19 лютого 2008 року, відповідно до умов якої сторони погодили встановити наступний порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами:

- з 10 квітня 2009 року по 09 квітня 2010 року включно: а) базова процента ставка - 8,74 % річних; б) підвищена процентна ставка - 16,74 % річних.

- з 10 квітня 2010 року по 09 квітня 2015 року включно: а) базова процента ставка - 14,48 % річних; б) підвищена процентна ставка - 22,48 % річних.

- з 10 квітня 2015: а) базова процента ставка - 13,45 % річних; б) підвищена процентна ставка - 21,45 % річних.

Однак ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов`язання.

19 лютого 2008 року між кредитором та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 053-2008-189-Р/1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 053-2008-189 від 19 лютого 2008 року, укладеного між кредитором і боржником, у повному обсязі як існуючий у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

10 квітня 2009 року між кредитором та поручителем було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 053-2008-189-Р/1 від 19 лютого 2008 року, відповідно до пункту 1.2. якої поручитель засвідчив, що йому добре відомі усі умови основного договору і погоджується з ними.

19 лютого 2008 року між кредитором та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 053-2008-189-Р/1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 053-2008-189 від 19 лютого 2008 року, укладеного між кредитором і боржником, в повному обсязі як існуючий в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

10 квітня 2009 року між кредитором та поручителем було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 053-2008-189-Р/1 від 19 лютого 2008 року, відповідно до пункту 1.2. якої поручитель засвідчив, що йому добре відомі усі умови основного договору і погоджується з ними.

Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення термінів повернення кредиту, кредитор може нараховувати штрафні санкції на суму боргу за весь час прострочення.

24 та 25 лютого 2015 року відповідачу та поручителям були направлені вимоги щодо погашення заборгованості, проте вони заборгованість за кредитним договором не сплатили, обґрунтовану вимогу банку не виконали.

Таким чином у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та договору поруки відповідачами в частині порядку та строків повернення кредитних коштів, утворилась заборгованість, сума якої станом на 25 травня 2015 року складає 47 160,81 доларів США.

ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість у сумі 47 160,81 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої інстанції

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 053-2008-189 від 19 лютого 2008 року у розмірі 47 160,81 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та договору поруки відповідачами в частині порядку та строків повернення кредитних коштів, утворилась заборгованість, сума якої станом на 25 травня 2015 року складає 47 160,81 доларів США, яка підлягає стягненню солідарно із відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк»

Оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у справі № 756/3208/15-ц, поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 053-2008-189-Р/1 від 19 лютого 2008 року, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , визнано припиненою, то суд зробив висновок, що позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року у складі судді: Виниченко Л. М., заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при постановленні рішення судом брались до уваги і враховувались всі документи та відомості, що стосуються спору, оцінка їм надавалась, також заявником до заяви не надано доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та які не були враховані судом під час ухвалення рішення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у частині задоволення позову до ОСОБА_3 скасовано, в іншій частині рішення залишено без змін, у зв`язку з чим викладено резолютивну частину рішення у такій редакції: «Позов ПАТ «Універсал Банк» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 47 160,81 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 42 948,70 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 4 201,30 доларів США, заборгованості по підвищеним відсоткам за користування кредитом - 10,81 доларів США та 3 654 грн. судового збору. В решті позову відмовити».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року у справі № 756/3208/15-ц, яке набрало законної сили встановлено, що банк збільшив відсоткову ставку з 15 липня 2008 року за користування кредитом з 12,45 % до 13,45 %, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди поручителя, внаслідок чого суд припинив поруку, яка встановлена за договором поруки, укладеним з ОСОБА_2 Стягуючи солідарно заборгованість з боржника та поручителя ОСОБА_3 суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 також не надавала згоди на підвищення відсоткової ставки з 15 липня 2008 року і факт припинення поруки перевіряється судом у справах про стягнення боргу незалежно від заявлених позовних вимог про припинення поруки. Встановивши, що обсяг відповідальності поручителя збільшився без його згоди з 15 липня 2008 року, суд не мав правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з поручителя, оскільки порука з часу збільшення обсягу відповідальності без згоди поручителя припинилася на підставі частини першої статті 559 ЦК України. Укладення у подальшому 10 квітня 2009 року додаткової угоди до договору поруки із зазначенням змін до кредитного договору, які вносилися додатковою угодою до кредитного договору не відновлює поруку, яка вже є припиненою. Нового договору поруки, після припинення поруки сторони не укладали.

Апеляційний суд вказав, що позивач має ліцензію на право здійснювати операції з іноземною валютою, тому суд першої інстанції правомірно стягнув грошову суму з боржника в іноземній валюті. Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно не визначено еквівалент грошового зобов`язання у національній валюті на день ухвалення рішення, та борг має визначатися у гривневому еквіваленті за офіційним курсом відповідної валюти на день ухвалення рішення, а не на день платежу суперечать вимогам чинного законодавства, апеляційний суд відхилив із посиланням на частину другу статті 533 ЦК України.

Аргумент апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку заборгованості позичальника апеляційний суд вважав безпідставними, оскільки ОСОБА_1 після збільшення розміру процентної ставки надав згоду на таку зміну умов договору підписавши додаткову угоду до кредитного договору 10 квітня 2009 року і будь-яких розрахунків чи доказів на спростування розрахунку заборгованості, складеного банком не надав.

Також суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 та його представники були повідомлені належним чином про день та час розгляду справи у суді першої інстанції, представники ОСОБА_1 приймали участь у розгляді справи, проте клопотань про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи з метою перевірки правильності розрахунку заборгованості не заявляли. Заявляючи клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи при розгляді справи у апеляційному порядку ОСОБА_1 не навів будь-яких поважних причин відсутності такого клопотання у суді першої інстанції, тому колегія суддів зробила висновок про відсутність правових підстав для прийняття нових доказів.

Аргументи учасників справи

У січні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог та скасувати рішення суд першої інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що про розгляд справи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були повідомлені у суді першої інстанції, що позбавило їх можливості подати свої заперечення, заявити клопотання, а також свідчить про відсутність підстав для проведення заочного розгляду справи. Суди не дослідили докази, які підтверджують виконання кредитором своїх обов`язків за кредитним договором, а також докази, які підтверджують розмір заборгованості. Банк збільшив відсоткову ставку за користування кредитом з 12,45 % до 13,45 % у період з 15 липня 2008 року до 10 квітня 2009 року та застосував підвищену ставку з 37,35 % до 40,35 % у період з 10 березня 2009 року по 25 березня 2009 року, про що не повідомляв боржника. Вказує, що суди неправильно застосували статті 526, 1051, 1054 ЦК України, оскільки відсутні докази видачі кредиту. При укладенні договору ОСОБА_1 не був ознайомлений з перевагами та недоліками класичної та ануїтентної форми погашення кредиту та у договорі відсутнє попередження про те, що валютні ризики за кредитним договором несе позичальник. Зазначає, що суд стягнув кошти в іноземній валюті без визначення еквіваленту в гривнях та не звернув уваги на те, що позивач не надав доказів видачі кредиту в іноземній валюті та первинних бухгалтерських документів, а меморіальний ордер не є належним доказом для підтвердження цих обставин.

У січні 2017 року ПАТ «Універсал Банк» через представника Чимача В. П. подало касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, у якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що 10 квітня 2009 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до договору поруки, у пункті 2.1. якої сторони погодили збільшення відсоткової ставку з 15 липня 2008 року по 10 квітня 2009 року за користування кредитом з 12,45 % до 13,45 %. Також сторонами погоджено збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами понад встановлений строк з 15 липня 2008 року по 10 квітня 2009 року з 37,35 % до 40,35 %. Тому відсутні підстави для визнання припиненою поруки ОСОБА_3 .

У травні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 надав заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Універсал Банк», у якій просить відхилити касаційну скаргу ПАТ «Універсал Банк».

Заперечення мотивовані тим, що порука ОСОБА_3 припинилася на підставі частини першої статті 559 ЦК України з 15 липня 2008 року і додаткова угода до договору поруки від 10 квітня 2009 року, укладена між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 правового значення не має.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про застосування практики Верховного Суду при вирішенні справи. У заяві ОСОБА_1 зазначає, що він не був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції і апеляційний суд не усунув зазначені порушення, що є підставою для скасування оскаржених рішень, і це узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 2-1519/10 та від 17 квітня 2019 року у справі № 175/4772/15.

Аналіз касаційний скарг свідчить, що сторони оскаржують судові рішення в частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Судові рішення у частині стягнення заборгованості із ОСОБА_2 не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Універсал Банк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, з таких мотивів.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Згідно абзацом 1 частини п`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17) вказано, що: «однак, ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_6 та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи на 04 травня 2017 року, суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право ОСОБА_6 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення. При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин судом не установлено». Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_6 та скасування рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 11 жовтня 2017 року скасувати і передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2018 року у справі № 695/910/17 (провадження № 61-8136св18), у якій зазначено: «згідно зі зворотнім повідомленням, яке міститься в матеріалах справи (а. с. 31), ОСОБА_7 був повідомлений про розгляд справи 27 квітня 2017 року. Однак судове засідання проведено 28 квітня 2017 року, що підтверджується журналом судового засідання (а. с. 34). Матеріали справи не містять даних про належне повідомлення ОСОБА_7 про розгляд справи, призначений на 22 травня та 05 липня 2017 року, оскільки згідно з довідкою поштової установи конверти повернулись до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 60, 62). Також відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 належним чином повідомлений про розгляд справи, призначений на 18 липня 2017 року, оскільки судову повістку відповідач отримав 28 липня 2017 року, що підтверджується поштовим зворотнім повідомленням (а. с. 95), тобто після судового засідання. Отже, колегія суддів вважає, що докази належного завчасного повідомлення ОСОБА_7 про дату та час судового засідання не можуть вважатись належними». У зв`язку із цим колегія суддів зробила висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_7 , скасування рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 липня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 02 листопада 2017 року і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 444/2175/16-ц (провадження № 61-1797св17) вказано, що: «водночас, у своїй касаційній скарзі відповідач покликається на ту обставину, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований у АДРЕСА_1 . Судова повістка на 21 грудня 2016 року була направлена йому на адресу: АДРЕСА_2 . Поштовий конверт з повісткою повернувся в суд за закінченням терміну зберігання (а. с. 44). За таких обставин, в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Отже, з вищевказаного вбачається, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції у зв`язку з чим не мав можливості подати в суд першої інстанції заяву про застосування позовної давності». У зв`язку із цим колегія суддів зробила висновок про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_8 , скасування заочного рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом із тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 359/3389/13-ц (провадження № 61-11581св18) вказано, що: «переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року. Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом порушено процесуальне право, а саме її було неналежно повідомлено про розгляд справи і в зв`язку з цим вона не могла подати докази, пославшись на частину третю статті 309 ЦПК України, згідно з якою порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи».

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Наведені приклади свідчать про застосування судом касаційної інстанції у різних палатах принципово різного підходу до застосування пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України у випадках, коли рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних справ Верховним Судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним передати справу на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № 755/15824/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості передати на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков