Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 504/1584/16

провадження № 61-26559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюк В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року у складі судді Вінської Н. В., рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів Гайворонського С. П., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (далі - ТДВ «СТ «Домінанта»), в якому просив стягнути з відповідача різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром шкоди у розмірі 29 095,22 грн, 51 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 10 000 грн - відшкодування витрат на правову допомогу; 800 грн - витрат на оцінку майна.

Позов мотивовано тим, що 21 вересня 2015 року о 16 годині 55 хвилин ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Мitsubishi Outlander» р. н. НОМЕР_1 , в порушення вимог дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху, на ділянці автодороги М-28 «Одеса-Южний» в с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області, рухаючись у напрямку м. Южне, під час здійснення обгону транспортних засобів, що рухалися у попутному напрямку попереду, пересік вузьку суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки (позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено), виїхав на смугу зустрічного руху, та здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Touareg» р. н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що здійснював поворот ліворуч в напрямку вул. Західна с. Фонтанка м. Одеси, чим завдано механічні пошкодження автомобілю.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеса від 14 грудня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно висновку товарознавчого дослідження від 23 листопада 2015 року в результаті пошкодження автомобілю «Volkswagen Touareg» р. н. НОМЕР_2 завдано матеріальну шкоду у розмірі 54 729 грн.

Згідно листа СТ «Домінанта» від 14 квітня 2016 року, у якому застраховано відповідальність ОСОБА_2 страхова компанія погодила відшкодування лише у сумі 25 633,78 грн.

Різниця між вартістю нанесеної шкоди і погодженого відшкодування складає 29 095,22 грн, яку позивач просив стягнути з винної у ДТП особи, відшкодувати завдану моральну шкоду, розмір якої він визначив в сумі 51 000 грн, а також 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 41 824,42 грн, яка складається з матеріальної шкоди у розмірі 29 095,21 грн, 10 000 грн відшкодування витрат на правову допомогу, 800 грн відшкодування витрат на оцінку транспортного засобу, відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 929,21 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з відповідача, як з заподіювача шкоди, на користь позивача, як власника транспортного засобу, пошкодженого у ДТП, підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком.

Суд вважав обґрунтованими та доведеними питання стягнення відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн, 800 грн в якості відшкодування витрат на правову допомогу, оцінку транспортного засобу.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що обставини, викладені позивачем у якості обґрунтування стягнення моральної шкоди, не свідчать про наявність моральних страждань позивача.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на підставі положень статті 1194 ЦК України суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 29 095,22 грн, як різниці між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням є обґрунтованими.

Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральниї шкоди, оскільки позивач не надав до суду належних до допустимих доказів завдання такої шкоди.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 10 000 грн витрат на правову допомогу, апеляційний суд відмовив у задоволенні цих вимог посилаючись на їх недоведеність, зокрема - відсутність в матеріалах справи даних про кількість часу, які затрачені адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час надання правової допомоги позивачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині визначення розміру матеріального збитку, стягнутого з нього у якості різниці між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням, а також витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені рішення в оскаржуваній частині з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що в розрахунках матеріальної шкоди застосовано суму відновлювального ремонту з нарахованим ПДВ, що порушує абз. 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і тому розрахунки матеріальної шкоди у розмірі 54 729,31 грн не відповідають встановленим нормам.

Сума реальної матеріальної шкоди, завдана ОСОБА_1 складає 40 358,09 грн з врахуванням ПДВ (вартість відновлювального ремонту - 29 170,09 грн + величина втрати товарної вартості - 11 188,00 грн), замість 54 729,31 грн, вказаних у звіті ОСОБА_4 . Відповідно до абз. 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з вказаної суми необхідно вирахувати ПДВ і тому вартість матеріальної шкоди складатиме 33 631,74 грн.

Різниця між розрахованою, реальною матеріальною шкодою - 33 631,74 грн і сумою, яка була виплачена ТДВ «СТ «ДОМІНАНАТА» - 25 633,78 грн дорівнює всього 7 997,96 грн. Таким чином, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 29 095,22 грн є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач наголошував на неправильність розрахунку матеріальної шкоди, яка була завдана ОСОБА_1 Разом з тим, суди вказаним доводам і обставинам не надали належної оцінки та їх не дослідили.

Крім того, судами не враховано, що за змістом положень статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» величина втрати товарної вартості автомобіля не повинна нараховуватись, тому що така величина може бути нарахована виключно після проведення відновлювального ремонту, у ході проведення якого деталі ремонтувалися (відновлювалися), а не замінювалися на нові, відтак особа, з вини якої завдано шкоду, не повинна сплачувати величину втрати товарної вартості.

Що стосується витрат на проведення автотоварознавчої експертизи, ОСОБА_2 послався на відсутність підстав для їх стягнення в силу невідповідності висновків експертизи, отриманих з застосуванням комп`ютерної програми «АUDATEХ, Аurora», база даних якої побудована на європейськіх цінах, а не на українських.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції. Зупинено виконання оскаржуваних рішень до закінчення касаційного розгляду справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом доводів касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються виключно в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріального збитку, у якості різниці між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням (зокрема щодо його розміру), а також витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, у зв`язку із чим, вказані рішення переглядаються судом касаційної інстанції на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині.

В іншій частині, зокрема щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а також стягнення витрат на правову допомогу, рішення судів попередніх інстанцій сторонами не оскаржуються, тому не перевіряються Верховним Судом в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом положень статті 1166 ЦК Українимайнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пункту 1 частини другої статті 22 ЦК Українивизначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК Українимає відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом статті 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, норми статей 1192, 1194 ЦК України регулюють відносини між потерпілим та заподіювачем шкоди, тоді як правовідносини між потерпілим і страховиком регламентуються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким визначено обов`язок страховика виплатити потерпілому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страхове відшкодування, що становить витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону).

У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди відповідальність щодо сплати потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) покладається на особу, яка застрахувала свою цивільну відповідальність ( стаття 1194 ЦК України).

У справі, яка переглядається, судами установлено, що згідно звіту від 21 березня 2016 року, матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу «Volkswagen Touareg», внаслідок його пошкодження без врахування ПДВ становить 25 633,78 грн.

Вказану суму ТДВ «СТ ДОМІНАНТА» 06 вересня 2016 року перерахувала позивачу у якості страхового відшкодування.

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження від 23 жовтня 2015 року, вартість матеріальної шкоди, нанесеної власнику автомобіля «Volkswagen Touareg» р.н. НОМЕР_2 при остаточному відновленні на СТО «Автомобільний Дом» складає 54 729,31 грн, з яких: вартість відновлювального ремонту (з урахуванням вартості замінних складових, до вартості яких включено ПДВ) у розмірі 43 328,92 грн та втрата товарної вартості у розмірі 11 400,39 грн.

У вказаному висновку автотоварознавчого дослідження встановлено відсутність факторів, які виключають можливість нарахування втрати товарної вартості.

Відповідач не спростував висновків зазначеного автотоварозначного дослідження, зокремащодо правильності визначення розміру реальних витрат, понесених при остаточному відновленні пошкодженого у ДТП автомобіля «Volkswagen Touareg» р.н. НОМЕР_2 .

Установивши, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що з відповідача, як із винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та здійсненим страховим відшкодуванням, оскільки у страхової компанії не виникло обов`язку з відшкодування втрати товарної вартості пошкодженого транспортного засобу, яка відноситься до реальних збитків, та суми ПДВ, яка була включена виробником у вартість нових складових, що підлягали заміні, а отже обов`язок по відшкодуванню цих витрат обґрунтовано покладено судом на винну у ДТП особу.

Доводи касаційної скарги, що в розрахунках матеріальної шкоди застосовано суму відновлювального ремонту з нарахованим ПДВ, що порушує абз. 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є необґрунтованими, оскільки вказана норма врегульовує правовідносини між потерпілим і страховиком, а не потерпілим та заподіювачем шкоди, яка відшкодовується на підставі статей 1192, 1194 ЦК України.

Також вбачаються необґрунтованими доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку сплачувати вартість втрати товарної вартості пошкодженого у ДТП автомобіля позивача, оскільки такі втрати відносяться до реальних збитків, а відсутність факторів, що виключають її нарахування у даному випадку підтверджується висновком автотоварознавчого дослідження від 23 жовтня 2015 року, який під час розгляду справи відповідачем належними і допустимими доказами не спростовано.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, зокрема щодо розміру завданих позивачу збитків, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У справі, яка переглядається суди дали оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року зупинено виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року до розгляду справи в касаційній інстанції, то виконання цих рішень слід поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року, зупиненого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська