Справа №635/7364/18
Провадження №1-кс/635/1172/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 січня 2019 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Панас Н.Л.

при секретарі - Крилєвській І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с.Покотилівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 01 грудня 2005 року Нововодолазьким РВ ГУМВС України в Харківській області, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення з житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що їй, на підставі договору дарування, посвідченого 18 квітня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим №634, належить житловий будинок АДРЕСА_2. В спірному будинку зареєстрована та мешкає відповідач - ОСОБА_2, яка веде аморальний спосіб життя, через що будинок знаходиться в непригодному для проживання стані. В добровільному порядку відповідач звільняти будинок та зниматися з реєстрації не бажає, чим чинить їй, як власнику будинку, перешкоди в користуванні власністю. Тому просила усунути їй перешкоди в користуванні будиноком АДРЕСА_2 шляхом виселення зі спірного будинку відповідача - ОСОБА_2

07 листопада 2018 року з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області судом була отримана інформація щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача.

Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2018 року підготовче судове засідання по справі було закрито і справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, за участю її представника.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. За таких обставин суд, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, постановивши по справі заочне рішення.

Оскільки сторони у судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не проводилось.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Виходячи з вимогами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з договору дарування, посвідченого 18 квітня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. за реєстровим №634, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар - житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2, а також земельну ділянку площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою, і земельну ділянку площею 0,0557 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого сілянського господарства, яка розташована за тією ж адресою (а.с.8-11).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №141020274 від 11.10.2018 року - будинок АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_1 - позивачеві по справі (а.с.22-23).

Рішенням позачергової IV сесії VІІ скликання Південноміської ради Харківського району Харківської області від 16 лютого 2016 року вулиця Піонерська в рамках декомунізації була переіменова у вулицю Високогірну, а в'їзд Піонерський - у в'їзд Високогірний (а.с.14).

Згідно з інформацією №2143, виданою Південноміською радою Харківського району Харківської області 24 вересня 2018 року, в будинку АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 - позивач по справі та ОСОБА_2 - відповідач по справі (а.с.15).

Як вбачається з копії акту, складеного депутатом Південноміської ради Харківського району Харківської області Надточій К.А. в присутності сусідів, 06 жовтня 2018 року в будинку АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_1, мешкає ОСОБА_2 - відповідач по справі. Домоволодіння знаходиться в занедбаному стані, водо- та газопостачання відключене (а.с.16).

Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з метою сприяння виселенню з належного їй будинку відповідача, але їй було рекомендовано звернутися до суду з позовом (а.с.17-20).

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), за членами сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Згідно з вимогами ст.391 Цивільного Кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до вимог ст.150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За статтею 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї (ч.2).

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, а також досліджені докази, дають підстави для висновку про те, що в разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. А тому позов, заявлений ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі.

У відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 141, п.2 ч.1 ст.258, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 01 грудня 2005 року Нововодолазьким РВ ГУМВС України в Харківській області, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення з житлового будинку задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 01 грудня 2005 року Нововодолазьким РВ ГУМВС України в Харківській області, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2, з будинку АДРЕСА_2.

Судові витрати залишити за позивачем.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: hr.hr.court.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів зі дня складання повного тексту рішення через Харківський районний суд Харківської області до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 09 січня 2019 року.

Суддя Н.Л.Панас