Справа № 639/7209/18
Провадження № 2/639/702/19
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Труханович В.В. за участю секретаря Кричевської В.М.,

найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 639/7209/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд

ВСТАНОВИВ :

До Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом звернувся ОСОБА_1 та просив ухвалити рішення, на підставі якого визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником вищезазначеної квартири. У вказаній квартирі зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2, відповідач по справі.

Позивач зазначає, що з весни 2015 року відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, місце її знаходження не відоме. Реєстрація відповідача за спірною адресою є формальною.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.03.2019 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивача про допит в судовому засіданні в якості свідка його, позивача ОСОБА_1, та ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримав, дав пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причину не явки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. У звязку з чим, на підставі вимог ч.4 ст. 223 та ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити по справі заочне рішення, проти чого не заперечує позивача.

Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У судовому засіданні було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.09.1999 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2018 року ОСОБА_1 є власником квартири №15, що розташована за адресою: м. Харків, пр. Ново-Баварський, буд.125. ( а.с. 7)

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною та зареєстрована у спірній квартирі як член сім*ї.

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу Серії І-ВЛ №185249 вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 24 січня 2018 року, про що складено відповідний актовий запис №10. ( а.с. 8)

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 31.01.2019 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 13)

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому, право на житло, як субєктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 ЖК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає з 2015 року, її місце знаходження не відоме. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім*ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1, за його клопотанням, в судовому засіданні позивач та гр. ОСОБА_3 були допитаний в якості свідків.

Позивач ОСОБА_1, який був допитаний в якості свідка пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною. У спірній квартирі вона не проживає з 2015 року. Місце її знаходження не відоме.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що він є другом позивача, проживає разом з ним в одному будинку. Йому відомо про те, що відповідач у спірній квартирі не проживає. Однак, йому не відомо чи самостійно відповідач прийняла рішення щодо не проживання в квартирі свого колишнього чоловіка. Також свідок пояснив, що буди випадки, коли він бачив ОСОБА_2 біля підїзду, котра розмовляла зі своєю подругою, яка проживає в цьому ж будинку.

Суд критично відноситься до пояснень свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки вважає їх зацікавленими особами по справі.

Будь-яких інших доказів на підтвердження позиції позивача суду надано не було.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

Оскільки у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено, у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, ч.4 ст. 223, 259, 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 150, 405 ЖК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт МН098229, виданий 1МВМ Жовтневого РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.10.2001 року, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повний текст рішення складений 01.04.2019 року.

Суддя В. В. Труханович