ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 619/1556/18

Провадження № 22-ц/818/1679/19

02 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2;

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року (суддя Калиновська Л.В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя, -

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, який в процесі розгляду справи нею був уточнений, в остаточній редакції просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 з грудня 2006 року по вересень 2012 року; визнати право власності за нею на частку майна у праві спільної сумісної власності, а саме: холодильник «Норд» (165x65 см), хлібопічку німецького виробництва, телевізор «Самсунг» (діагональ 42см), морозильну камеру (165x65см), домашній кінотеатр «Самсунг» (блю-рей HD) та 5 колонок, пральну машину «Самсунг» на 6 кг.; визнати право власності за ОСОБА_2 на частку майна у праві спільної сумісної власності, а саме: цеглу СБК - 8 кліток жовтого кольору та 4 клітки червоного кольору, комп'ютер/монітор - 25 см діагональ, процесор 2 ядра, 50 мішків цементу, три металопластикових вікна, з них 1.20x2 - одне вікно та 1.20х1 - два вікна та автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1; в якості компенсації при поділі придбаного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке було придбано з грудня 2006 року по 16.09.2016 рік стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 44 700 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона та відповідач ОСОБА_2 разом проживали у цивільному шлюбі з грудня 2006 року по 21.09.2012 року за адресою АДРЕСА_1. Домоволодіння в якому вони мешкали, є місцем реєстрації відповідача. За час спільного проживання, позивач з відповідачем вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет, працювали, проводили ремонтні та будівельні роботи домоволодіння, держали худобу, огород, здійснювали догляд за літньою бабцею відповідача. В 2007 році мати позивача, ОСОБА_3 дала позивачу свій холодильник «Норд» (165x65 см) у тимчасове користування та до теперішнього часу холодильник незаконно утримує відповідач. В 2008 році фактичним подружжям за спільні кошти придбано цеглу СБК - 8 кліток жовтого кольору та 4 клітки червоного кольору, в 2008 році хлібопічку німецького виробництва, в 2009 році телевізор «Самсунг», комп'ютер з монітором та процесором, в 2011 році придбано 50 мішків цементу, три металопластикових вікна, з них 1.20x2 - одне вікно, та 1.20x1 - два вікна та морозильну камеру (165x65см), в 2014 році фактичним подружжям за спільні кошти придбано автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1. З 22.09.2012 року по 16.09.2016 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, але спільне життя з відповідачем не склалося по причині несумісності характерів, внаслідок чого 19.09.2016 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу в 2012 році за спільні кошти подружжя придбало домашній кінотеатр «Самсунг» (блю-рей НD) та 5 колонок, в 2016 році пральну машину «Самсунг» на 6 кг та автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Вищевказане майно та документи на нього, станом на час звернення з позовною заявою до суду, знаходиться у користуванні відповідача.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги.

Відповідач разом зі своїм представником у судовому засіданні заперечували проти позову.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року позов задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що автомобіль ВАЗ -2115, 2001 року випуску, держ. № НОМЕР_1 був придбаний відповідачем у 2009 році, ще до укладення шлюбу, проте право власності зареєстрував тільки у 2014 році у зв'язку із спливом дії генеральної довіреності щодо володіння, користування та розпорядження спірним автомобілем. Крім того, судом не з'ясовано джерело походження коштів, за які було набуто майно. Зазначає, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти, зокрема кошти отримані у дар від хрещеної та від продажу іншого автомобіля. Тому спірний автомобіль є його особистою приватною власністю та не підлягає розподілу в порядку поділу майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилалась на ті самі обставини, що і під час подання позову.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний під час шлюбу та підлягає поділу.

Такі висновки суду першої інстанції судова колегія вважає вірними, оскільки вони відповідають обставинам справи.

Встановлено, що 22.09.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2, яке видано Виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

17.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане Дергачівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

13.06.2014 року за відповідачем зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 13.06.2014 року.

На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю між сторонами не досягнуто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Встановивши, що спірний автомобіль було придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов правильного висновку про те, що сторони набули право спільної сумісної власності на це майно у рівних частинах і воно підлягає поділу.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Посилання в апеляційній скарзі на те що спірний автомобіль було придбано відповідачем ще до укладення шлюбу, не підтверджено належним чином.

Із витягу з Єдиного реєстру довіреностей, наданого відповідачем вбачається, що довіреність на спірний автомобіль 05.07.2009 року була видана ОСОБА_4 в порядку передоручення, окрім відповідача по справі ОСОБА_2 також ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Таким чином відповідач не був єдиною особою, якій відповідно до наданої довіреності було надано право керування та розпорядження автомобілем.

До того, відповідно до чинного законодавства видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Доказів укладення відповідного договору купівлі-продажу транспортного засобу, яке породжувало б набуття відповідачем права власності на спірний автомобіль до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 не надано.

Також не надано і доказів на підтвердження того, що зазначений вище автомобіль було придбано ОСОБА_2 за особисті кошти.

У правовій позиції ВСУ у справі № 6-2565цс16 зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Беручи до уваги те, що автомобіль є спільною сумісною власністю сторін; є неподільною річчю, жодна з сторін не вчинила передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій, суд дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, залишивши його у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і судовою колегією не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко