Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 1715/22813/12

провадження № 61-23585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року у складі судді Тимощука О. Я. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2011 року Комунальне підприємство «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради (далі - КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію.

Із урахуванням уточнених позовних вимог КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради зазначало, що воно надає відповідачу послуги із постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 Відповідач плату за надані їй послуги з опалення та гарячого водопостачання не вносила, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яка за період із 01 грудня 2008 року по 01 квітня 2013 року становить 15 195,30 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06 липня 2015 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» (далі - ТОВ «Рівнетеплоенерго») як правонаступника КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради.

У березні 2016 року ТОВ «Рівнетеплоенерго» подало до суду додаткові пояснення, у яких зазначало, що не можуть братись до уваги посилання відповідача на ті обставини, що тепловою енергією вона користується лише із жовтня 2011 року, а гарячою водою взагалі не користувалася, оскільки такі обставини не підтверджені жодними доказами, які б свідчили про факт припинення чи призупинення отримання нею послуг з опалення та гарячого водопостачання, зокрема дозволом на відключення, актом про неотримання послуг, технічними умовами. Крім того, посилання відповідача на те, що між нею та позивачем відсутній договір про надання послуг з теплопостачання, не може звільняти її від оплати наданих послуг, оскільки ОСОБА_1 не відмовлялася від послуг, а отримувала їх.

Також, Рівненським міським судом прийнято заочне рішення від 20 березня 2009 року про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 у сумі 6 382,74 грн за період із 01 листопада 2005 року по 31 листопада 2008 року включно. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії та отримує послуги від КП «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради, а тому зобов'язана своєчасно вносити плату за отримані послуги.

З огляду на зазначене, ТОВ «Рівнетеплоенерго» просило суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за надані послуги у розмірі 15 195,30 грн за період із 01 грудня 2008 року по 01 квітня 2013 року, а також судові витрати.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року позов ТОВ «Рівнетеплоенерго» задоволено частково.Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рівнетеплоенерго» заборгованість за наданні послуги з централізованого опалення за період із 01 грудня 2008 року по 31 березня 2013 року в розмірі 13 796,09 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року залишено без змін.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції виходили із того, що відповідач не вносила плату за отримані послуги з централізованого опалення, у зв`язку із чим за період із 01 грудня 2008 року по 31 березня 2013 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 13 796,09 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за надання послуг із гарячого водопостачання у розмірі 1 399,21 грн, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відповідач не користувалася вказаною послугою, а тому підстави для стягнення заборгованості за цю послугу відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості у розмірі 3 890,80 грн за період із 01 грудня 2008 року по 31 березня 2010 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано збільшив строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, із 3 років до 4 років і 4 місяців. Вимога про стягнення заборгованості у розмірі 3 890,80 грн за період із 01 грудня 2008 року по 31 березня 2010 року не підлягає задоволенню, оскільки заявлена за межами позовної давності. Договір про надання послуг з центрального опалення між сторонами у спірний період не укладався. Суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення статті 19 Закону України «Про теплопостачання», статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальній послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якими передбачено, що відносини між учасниками у сфері надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

У липні 2017 року від ТОВ «Рівнетеплоенерго» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , уяких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1996 року.

У вказаному будинку послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності надаються ТОВ «Рівнетеплоенерго», у тому числі і квартири відповідача за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 162 Житлового кодексу Української РСР плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповіднодо статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця ? надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством таумовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно з пунктом 22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири відповідача свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мережі теплопостачання.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеними у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення і надає послуги з постачання теплової енергії до квартири відповідача, остання отримувала такі послуги, проте не оплачувала їх у повному розмірі, у зв`язку із чим за період із 01 грудня 2008 року по 31 березня 2013 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 13 796,09 грн, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за надання послуг із централізованого опалення.

Посилання заявника у касаційній скарзі на відсутність укладеного між сторонами договору про надання послуг з центрального опалення є необґрунтованими, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги про те, що вимога про стягнення заборгованості у розмірі 3 890,80 грн за період із 01 грудня 2008 року по 31 березня 2010 року не підлягає задоволенню, оскільки заявлена за межами позовної давності, є помилковими, з огляду на те, що позов про стягнення заборгованості пред`явлений до суду 28 жовтня 2011 року, тобто в межах трирічного строку, передбаченого статтею 256 Цивільного кодексу України, тоді як збільшення позовних вимог 21 жовтня 2013 року не впливає на перебіг позовної давності.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик