Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 495/5379/16-ц

провадження № 61-16969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи: Служба у справах дітейБілгород-Дністровської міської ради Одеської області, приватний нотаріус Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Чухрай ТетянаЮріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року у складі головуючого судді Мишко В. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року у складі суддів: Кононенко Н. А., Гайворонського С. П., Сегеди С. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, приватний нотаріус Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю., про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 12 травня 2016 року він, перебуваючи під сильним психологічним тиском свого батька ОСОБА_6 і адвоката Руденко Л. В., підписав договір дарування, яким передав безоплатно у власність ОСОБА_6 дарунок у вигляді 3/4 часток житлового будинку АДРЕСА_1, які належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказував, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Також вказував, що 05 листопада 2010 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_9, від якого мають доньку - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, крім того, дружина має дитину від першого шлюбу. Зазначав, що вся його сім'я, тобто він, його дружина ОСОБА_9 та їх діти з 05 листопада 2010 року і по теперішній час проживають разом у ѕ частинах житлового будинку АДРЕСА_1 і нарівні користуються цим житловим приміщенням.

Крім того, позивач вважає, що в порушення пункту 8 спірного договору дарування, цей договір носить фіктивний характер і не відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, оскільки ОСОБА_4 залишився разом із сім'єю проживати у належній йому частині будинку, а ОСОБА_6 залишився проживати у належній йому частині будинку, ключі від частини будинку відповідачу не передавав, тому відповідачем прийняття дарунка не відбулось, а у нотаріуса позивач не отримував оригінального примірника договору дарування, після його нотаріального посвідчення.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнення, просив суд визнати недійсним укладений 12 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір дарування 3/4 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що складається в цілому з: житлового будинку, загальною площею 61,4 кв. м, житловою площею 32,6 кв. м - літ . «А», підвалу - літ. «В», сараїв - літ. «Б» та «К», літньої кухні - літ. «З», вбиральні - літ. «І», споруд № 1, 2, 8-10, І, ІІ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем під час розгляду справи належним чином не доведено обґрунтованості заявлених позовних вимог. Оспорюваний договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства та не призвів до зменшення або обмеження прав та інтересів дітей, щодо жилого приміщення, оскільки діти у спірному будинку не зареєстровані. Позивач не повідомив нотаріуса про те, що неповнолітні діти проживають у будинку, тому у нотаріуса були відсутні підстави для витребування у позивача дозволу органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав доказів на підтвердження його доводів про застосування до нього психічного тиску з метою спонукання до укладення оспорюваного договору дарування проти його дійсної волі чи наявності тяжкої обставини, за відсутності якої правочин не було б укладено. Також, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що права неповнолітніх дітей не були порушені у зв'язку з укладенням спірного правочину, оскільки позивач на момент укладення договору дарування був одноособовим власником ѕ частин будинку АДРЕСА_1, інші особи, в тому числі і неповнолітні діти у будинку не зареєстровані.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Судами не враховано порушення прав малолітніх дітей під час укладення оспорюваного договору дарування, оскільки правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, а також статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» щодо необхідності попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності (користування) на яке мають діти. Посилання суду на те, що оспорюваним договором не порушені права неповнолітніх дітей є помилковим, так як дочка позивача - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та неповнолітній син дружини позивача проживають і користуються житловим приміщенням у будинку. Також суди не врахували, що договір укладено позивачем під психологічним тиском з боку відповідача, документи на будинок весь час знаходились у ОСОБА_6, що унеможливлювало реєстрацію дружини позивача та неповнолітніх дітей у спірному будинку. Крім того, в матеріалах справи відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування з приводу розгляду справи. Позивач, його дружина та їх неповнолітні діти іншого житла не мають, залишились проживати у частині будинку, яка була відчужена за договором дарування, отже відповідачем не було фактично прийнято частину будинку відчужену за договором дарування.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

16 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що 12 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, за умовами якого позивач передав безоплатно у власність ОСОБА_6 дарунок у вигляді ѕ часток житлового будинку, розташованого за адресою, АДРЕСА_1, що складається в цілому з: житлового будинку, загальною площею 61,4 кв. м, житловою площею 32,6 кв. м, літ. «А», підвалу літ. «В», сараїв літ. «Б», «К», літньої кухні літ. «З», вбиральні літ. «І», споруд № 1, 2, 8-10, І, ІІ.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що договір дарування частини житлового будинку був укладений ним під тиском з боку відповідача проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску. У подальшому позивач змінив підстави позову та посилався на те, що правочин було вчинено ним під впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних умовах і остаточно просив визнати недійсним договір дарування посилаючись на те, що вказаний правочин суперечить інтересам його неповнолітніх дітей.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, на підставі зібраних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування на підставі статей 231, 233, 234 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування був укладений проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача та того, що договір укладено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що внаслідок укладення договору дарування права неповнолітніх дітей порушені не були.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Установивши, що неповнолітні діти не були зареєстровані у спірному житловому будинку на момент укладення договору дарування та у нотаріуса були відсутні відомості щодо наявності права власності або права користування відчужуваною частиною будинку у дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із відсутності підстав у нотаріуса для отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення оспорюваного правочину. Крім того, установлено, що неповнолітні діти надалі проживають у спірному будинку.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Разом з тим, докази, на які посилався позивач, були предметом дослідження та оцінки судами попередніх інстанцій під час розгляду справи та додаткового правового аналізу не потребують.

Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК Українине має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв