Справа № 760/4494/18
Провадження №2/760/1959/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 березня 2019 року Солом'янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в лютому 2018 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 21.10.2016 р. в розмірі 158602,00 грн., з яких: 135620,00 грн. - сума основного боргу, 4859,08 грн. - неустойка (пеня) за час прострочення, 18122,92 грн. - 3% річних за весь час прострочення, та судові витрати.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 21.10.2016 р. між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 5000 дол. США, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти у строк до 01.12.2016 р., про що було відповідачем власноруч складено розписку від 21.10.2016 р.

Позивач зазначає, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов'язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, на чисельні вимоги позивача щодо повернення грошових коштів не відреагував, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Позивач посилається на те, що у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач суму боргу своєчасно не повернув, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню з відповідача сума боргу з урахуванням інфляційних збитків та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Таким чином, заборгованість за договором позики від 21.10.2016 р. становить 158602,00 грн., з яких: 135620,00 грн. - сума основного боргу, 4859,08 грн. - неустойка (пеня) за час прострочення, 18122,92 грн. - 3% річних за весь час прострочення, які позивач просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 05.03.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовні заяві, та надані докази, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечував представник позивача в судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 21.10.2016 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 5000 доларів США, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти у строк до 01.12.2016 р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що 21.10.2016 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов'язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

На підтвердження свого права на пред'явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, представником позивача надано суду оригінал розписки, що свідчать про отримання 21.10.2016 р. відповідачем грошових коштів в розмірі 5000 доларів США.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов'язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Положеннями ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно розписки від 21.10.2016 р., сторони встановили строк дії позики - до 01.12.2016 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачем надано наступний розрахунок суми боргу за договором позики від 21.10.2016 р. станом на 09.02.2018 р.:

Основна сума боргу - 5000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 135620 грн.

Період заборгованості - 01.12.2016 - 09.02.2018 р. (всього 435 днів).

Відсоткова ставка 3% річних розраховується за формулою: (сума санкції) = (сума заборгованості) х 3 (процентна ставка) х (кількість днів прострочки) / (кількість днів у році) / (100%). Розрахунок: 135620 х 3 х 435 / 365 / 100 = 4859,08 (три відсотки річних за весь час прострочення).

Відтак, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 09.02.2018 р. заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 21.10.2016 р. становить 158602,00 грн., з яких: 135620,00 грн. - сума основного боргу, 18122,92 грн. - неустойка (пеня) за час прострочення, 4859,08 грн. - 3% річних за весь час прострочення.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за вказаним вище договором позики від 21.10.2016 р. не виконав та суму боргу в строк не повернув.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзиву щодо заявлених позовних вимог, заперечень щодо розрахунку заборгованості та власного розрахунку суду надано не було, а тому суд погоджується з розрахунком заборгованості наданим позивачем.

Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що 21.10.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (розписка), умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу грошових коштів, останній взяті на себе за договором зобов'язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу за розпискою в частині стягнення з відповідача суми боргу та 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за час прострочення в розмірі 18122,92 грн., то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню в передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання.

Разом з тим, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Позивач просить стягнути з відповідача 18122,92 грн. неустойки за час прострочення, про що надав розрахунок.

Пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання позивач розрахував за формулою: (пеня) = (сума заборгованості) х (ставка пені (%) / 100% / 365 днів х (кількість днів).

Пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за вказаний період складає: 18122,92 грн.

Аналізуючи положення розписки у сукупності із вказаною нормою ЦК України, враховуючи, що договором позики від 21.10.2016 р. не передбачено стягнення неустойки (пені) за невиконання грошового зобов'язання, то суд приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу та 3% річних за договором позики від 21.10.2016 р., в порядку ст. 625 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1404,79 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 525, 526, 530, 533, 526, 527, 546, 549, 551, 625, 626, 628, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) суму боргу за договором позики від 21.10.2016 року в розмірі 135620,00 грн., 3% річних - 4859,08 грн., а всього стягнути 140479 (сто сорок тисяч чотириста сімдесят дев'ять) гривень 08 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) суму сплаченого судового збору у розмірі 1404 (одну тисячу чотириста чотири) гривні 79 копійок.

В решті позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.