ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/19467/15-ц

Провадження № 22-ц/818/5027/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач акціонерне товариство «Альфа Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року в складі судді Аркатової К.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним іпотечного договору № 800002294-И посвідченого 19 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2350, укладений між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк»; встановлення факту не укладення між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк» розділу № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року, встановити факт не укладення між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року; стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» безпідставно отриманих в якості відсотків за кредитним договором № 800002294 від 19 жовтня 2007 року грошових коштів в іноземній валюті в сумі 15062,87 доларів США, що становить 346738,38 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в жовтні 2007 року з метою отримання в кредит грошових коштів для придбання житла позивач звернувся до відділення ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») в місті Харкові. Працівником банку позивачеві запропоновано укласти кредитний договір на отримання споживчого кредиту, для чого надано проект Кредитного договору № 800002294.

19 жовтня 2007 року позивачем підписано кредитний договір № 800002294, який складався з Розділу № 1 Базові умови кредитування.

В серпні 2008 року відповідач повідомив позивача про збільшення відсоткової ставки і встановив з 19 вересня 2008 року відсоткову ставку в розмірі 17 % річних. З того часу позивач дізнався, що кредитний договір № 800002294 від 19 жовтня 2007 року містить розділ № 2 «Загальні умови кредитування», який нібито ним також був підписаний і є часткою кредитного договору. 07 жовтня 2015 року відповідач надав позивачеві засвідчену копію наявного тільки у відповідача Розділу № 2 «Загальні умови кредитування» Кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року, з якого позивач вперше дізнався, що на вказаному документі міститься підпис від імені позивача, який позивач не виконував. У зв`язку із чим позивач вважає, що і сам кредитний договір № 800002294 від 19 жовтня 2007 року, і його Розділ № 2 є неукладеними.

На момент звернення до суду відповідач списав з поточного рахунку позивача в рахунок виконання останнім зобов`язань за кредитним договором № 800002294 від 19.10.2007 року грошові кошти у іноземній валюті в сумі 55562,87 доларів США, які спрямував на погашення заборгованості за кредитом 5869,99 доларів США; в рахунок погашення відсотків 49692,88 доларів США.

Позивач вважає, що відповідач без належних правових підстав отримав від відповідача за період з 19 жовтня 2007 року по 19 вересня 2015 року у якості відсотків за користування кредитом грошові кошти в іноземній валюті в сумі 15062,87 доларів США, які має повернути позивачеві. Решту отриманих відповідачем за вказаний період грошових коштів у сумі 40 500 доларів США позивач вважає поверненням отриманих від відповідача грошових коштів.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, пояснивши, що другий розділ до договору кредиту ОСОБА_1 не підписував, кредитні зобов`язання виконані у 2015 році.

Представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивач сплачував кредит, ознайомлений з першим та другим розділом договору, критично відноситься до висновку експерта, просив застосувати строк позовної давності.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа - Банк» про захист прав споживачів фінансово - кредитних послуг, встановлення юридичних фактів, визнання договору іпотеки недійсним, стягнення грошових коштів задоволено частково.

Визнано недійсним розділ №2 загальних умов кредитування, який є невід`ємною частиною кредитного договору №800002294 від 19.10.2007 року укладеного між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» безпідставно отримані в якості відсотків за кредитним договором №800002294 від 19.10.2007 року грошові кошти в іноземній валюті в сумі 15062,87 долари США.

В задоволенні іншої частин позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по цивільній справі № 638/19467/15 від 05 серпня 2019 року. Виключити з мотивувальної частини суду висновки щодо укладення між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року. Виключити з мотивувальної частини суду висновки щодо укладення між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» розділу № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року. Скасувати рішення в частині визнання недійсним розділу № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року. Скасувати рішення в частині відмови у задоволені решти позовних вимог. Постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту не укладення між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» Розділу № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року. Постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту неукладення між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року. Постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору № 800002294-И, посвідченого 19 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2350. Стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь позивача судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 9268 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та позовним вимогам, рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що сторони у спірних правовідносинах визначили, що умови договору зазначені у розділі 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року є істотними. Позивач не підписував розділ 2 кредитного договору та та відповідно кредитний договір неукладався. Оспорюваний іпотечний договір укладено в забезпечення виконання кредитного договору, який є неукладеним, у зв`язку з чим є підстави для визнання договору недійсним.

В апеляційній скарзі АТ «Альфі-Банк» просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову в зв`язку з застосуванням строку позовної давності. Умови кредитного договору виконувались позивачем, до частини 2 кредитного договору вносились зміни. Позивач по справі замовчує про той факт, що після того як він дізнався про зміну відсоткової ставки у 2008 році він продовжував частково сплачувати заборгованість за кредитом, погоджуючись з цією ставкою, а останній платіж було ним здійснено 17 вересня 2015 року в сумі 500 дол. США.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 800002294, відповідно до якого відповідач надав позивачеві грошові кошти у сумі 40500 доларів США зі сплатою 14,50 відсотків річних та строком остаточного повернення кредиту 19.10.2027 року.

Згідно п.1 базових умов кредитування кредитний договір складається з двох розділів, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох розділів цього договору.

Відповідно до п.5.2 розділу № 2 кредитного договору № 800002294 від 19.10.2007 року банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом у односторонньому порядку в разі зміни кон`юнктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін) загально визнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів тощо. Про зміну розміру процентної ставки по кредиту та внесення у зв`язку із цим змін до додатку №1 цього договору банк повідомляє позичальника за 7 днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника.

Згідно із п. 4 розділу № 1 Базові умови кредитування, інші істотні умови цього договору викладені у розділі № 2 (Загальні умови кредитування), який є невід`ємною частиною договору.

На запит позивача банком 03 вересня 2015 року надано копію кредитного договору, копію іпотечного договору.

Згідно наданих виписок по рахунку ОСОБА_1 сплачував отриманий кредит.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 06 вересня 2016 року задоволено клопотання представника позивач та по справі призначено почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №10266/12802 від 16.12.2016 року підпис від імені ОСОБА_1 в розділі 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору №800002294 від 19.10.2007 року виконаний не позивачем.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про визнання недійсним розділу №2 загальних умов кредитування, який є невід`ємною частиною кредитного договору №800002294 від 19 жовтня 2007 року укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 обґрунтована та підлягає задоволенню, оскільки позивач не підписував розділ № 2 загальних умов кредитування. Встановивши, що розділ 2 кредитного договору № 800002294 від 19.10.2007 року є недійним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України грошових коштів у іноземній валюті в сумі 15062, 82 долари США є обґрунтованими.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив встановити факт неукладення кредитного договору та розділу 2 до нього.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тобто, звертаючись до суду з позовом, кожна особа сама визначає свої позовні вимоги для захисту своїх прав та інтересів, а суди розглядають справи у межах заявлених вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує проти визнання розділу 2 кредитного договору недійсним, оскільки вважає його неукладеним.

Виходячи із закріпленого у статті 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд мав розглядати саме наведені в позові вимоги. З позовом про визнання недійсним розділу № 2 «Загальні умови кредитування», який є невід`ємною частиною кредитного договору №800002294 від 19.10.2007 року позивач не звертався. При цьому, зважаючи, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, висновок суду про стягнення з банку грошових коштів відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України є також необґрунтованим.

Під час апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 800002294, відповідно до якого відповідач надав позивачеві грошові кошти у сумі 40500 доларів США зі сплатою 14,50 відсотків річних та строком остаточного повернення кредиту 19 жовтня 2027 року.

Згідно п.1 базових умов кредитування кредитний договір складається з двох розділів, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох розділів цього договору.

Пунктами 2.9, 2.10 розділу І кредитного договору передбачено, що платежі з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, оплата вартості всіх супутних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника здійснюється у сумах та в терміни, що передбачені Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутних послуг, який є Додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду, предмету та вартості супутних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника визначені додатком № 1 до цього договору.

Позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачувані платежі. Повернення кредиту (його частини) та сплати процентів за користування ним здійснюється позивальником у порядку, передбаченому № 1 до цього договору. Інші істотні умови цього договору викладені в розділі № 2 («Загальні умови кредитування»), який є невід`ємною частиною цього договору. Підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладання та ознайомлення ними у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та зазначення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутних послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає в Україні законодавство. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, умовами відкриття, ведення та закриття поточного рахунку та розміром тарифів та його обслуговування в тому числі пов`язаних із отриманням та поверненням кредиту, які йому роз`яснені та зрозумілі (пункт 3, 4, 7 розділу І кредитного договору).

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 19 жовтня 2007 року позивачем підписано кредитний договір № 800002294, який складався з Розділу № 1 Базові умови кредитування.

До позовної заяви позивачем надано графік платежів та розрахунок сукупної вартості спожитого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутних послуг, графік погашення кредиту (додаток № 2), підпис в яких від імені позичальника ОСОБА_1 не заперечується.

Згідно договору іпотеки № 800002294-И від 19 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 у забезпечення зобов`язань, що випливають із основного договору із всіма змінами та доповненнями до нього, за умови якого іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути наданий йому кредит не пізніше 19 жовтня 2027 року в розмірі 40500 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом згідно умов основного договору в розмірі 14, 5 відсотків річних, сплатити пеню за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування, передав в іпотеку ЗАТ «Альфа-Банк» квартиру АДРЕСА_1 .

Умовами договору іпотеки визначено, що основний договір - кредитний договір № 800002294, укладений між іпотекодержателем та іпотекодавцем 19 жовтня 2007 року, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності цим договором або будуть укладені в майбутньому.

Укладення договору іпотеки та його підписання позивач не заперечує.

У позовній заяві і під час судового розгляду позивач визнав, що отримав від відповідача грошові кошти в іноземній валюті у сумі 40500,00 доларів США, які повернув відповідачеві у період з 19.10.2007 року по 19.09.2015 року. Тобто, за вказаний період відповідачем списано з рахунку позивача в рахунок погашення кредиту грошові кошти у сумі 55562,87 доларів США, що на 15062, 82 долари США більше, ніж сума кошів, отриманих позивачем від відповідача.

Факт часткового виконання ОСОБА_1 умов договору не заперечувався і АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №10266/12802 від 16.12.2016 року підпис від імені ОСОБА_1 в розділі 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору №800002294 від 19.10.2007 року виконаний не позивачем.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що розділ 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору №800002294 від 19.10.2007 року він не підписував, у зв`язку з чим просив встановити факт неукладення кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року та його розділ № 2.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною третьою статті 16 ЦК України чітко визначено випадки, в яких суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи. Така відмова можлива у разі порушення особою положень частин другої пятої статті 13 ЦК.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливості отримання нею відповідного відшкодування.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Нормами ЦК України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав, а тому суд під час розгляду і вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

1

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З урахуванням характеру спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що вимога про встановлення факту неукладення договору не призводить до поновлення порушеного права, вона не може бути предметом спору самостійно розглядатися в окремій справі.

Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися судами лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Такий висновок не суперечить положенням Конституції України ( 254к/96-ВР ), зокрема щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі.

Таким чином, до суду мають подаватися позови не про визнання договору неукладеним, а про наслідки неукладеного договору, тобто про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави. До того ж суд у будь-якому випадку зобов`язаний спочатку встановити наявність чи відсутність підстав визнання договору неукладеним, а вже потім можливість застосування відповідних наслідків.

З урахуванням зазначеного, вимоги про встановлення факту неукладення між ЗАТ «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року та його розділу 2 «Загальні умови кредитування не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Такий спосіб захисту, враховуючи положення статті 16 ЦК України, є неналежним.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту щодо визнання договору та розділу 2 до нього неукладеними.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» безпідставно отриманих в якості відсотків за кредитним договором грошових коштів в іноземній валюті, та надаючи оцінку доводам позовної заяви щодо неукладення кредитного договору та розділу № 2 до нього, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.636 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами згідно положень ст.1054 ЦК України є сума кредиту, строк повернення, розмір кредиту.

Згідно змісту цієї статті кредитний договір є укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами договору, оформленої письмовим договором.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Кредитний договір відповідно до вимог статті 1055 ЦК України укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Якщо спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але належними засобами доказування підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, суд має виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про невчинення договору, чи неукладення - не застосовується.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Таким чином, якщо особа не підписувала укладений договір, у неї було відсутнє відповідне волевиявлення на укладання договору відповідно до умов викладених в ньому та в подальшому позичальник не схвалив укладений договір, є підстави, при наявності належних та допустимих доказів, для визнання договору недійсним за статтями 203, 215 ЦК України.

З позовними вимогами про визнання договору недійсним ОСОБА_1 не звертався та вказані вимоги не були предметом розгляду судом апеляційної інстанції. Позивач заперечує проти визнання договору недійсним.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. . У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, який в установленому законом порядку недійсним не визнано.

Ураховуючи, що доказів визнання кредитного договору недійсним не надано, доводи ОСОБА_1 про те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, є помилковими.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилалась позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно.

З урахуванням зазначеного, у задоволені позовних вимог про стягнення грошових коштів слід також відмовити.

Позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним обґрунтовувались як наслідки неукладеного договору та відповідно є похідними від інших позовних вимог ОСОБА_1 щодо основного зобов`язання, а відтак також задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а вимоги про стягнення грошових коштів є необґрунтованими з урахуванням предмету та підстав позову, підстав для застосування строку позовної давності, на чому наполягає відповідач, колегія суддів не вбачає, оскільки строк позовної давності застосовується при встановлені порушеного права.

Європейський Суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2019 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів фінансово - кредитних послуг, встановлення юридичних фактів, визнання договору іпотеки недійсним, стягнення грошових коштів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова