Справа № 214/4530/17
2/214/17/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 березня 2019 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

при секретарі судового засідання Звада Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу №214/4530/17 за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 до державного вищого навчального закладу Донецький національний університет економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського про визнання незаконними дій, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2, звернулась до суду із зазначеним позовом до Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського, в якому просить суд визнати незаконними дії виконуючого обовязки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського щодо відмови ОСОБА_1 у виході на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та винесення наказу №31/о від 31.12.2014 року; скасувати наказ №31/о від 31.12.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1; зобовязати Донецький національний університет економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського допустити ОСОБА_1 до роботи на посаді завідуючої складом. Окрім того, представник позивача просить стягнути з Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В обґрунтування позову представник позивача вказав що 06.03.2003 року ОСОБА_1, відповідно до наказу №141/о від 07.03.2003 року зарахована на посаду техніка ЕТВ Донецького державного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського (в подальшомуДонецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського). На теперішній час вказаний навчальний заклад переїхав до м. Кривого Рогу. ОСОБА_1 пішла у відпустку по догляду за дитиною. Представник позивача вказує, що у звязку із збройним конфліктом на території м. Донецька позивач вимушена була переїхати у 2014 році до м. Маріуполя. Через деякий час ОСОБА_1 звернулась до відповідача з приводу виходу її на роботу, але отримала відповідь, згідно з якою їй було відмовлено у звязку з тим, що вона не зверталася із будь-якими заявами та/чи запитами до Університету у період з 17.10.2014 року по теперішній час. Разом з цим, представник позивача вказує, що у ОСОБА_1 мається в наявності рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого видно, що остання зверталась до вказаного учбового закладу з листом, яке було отримано 29.10.2015 року уповноваженою особою за довіреністю. Після закінчення відпустки по догляду за дитиною позивач звернулася з заявою до відповідача про вихід на роботу, але отримала відповідь, відповідно до якої у розпорядженні університету відсутня її трудова книжка, що могла б підтвердити факт її роботи. Після отримання вказаного листа, ОСОБА_1 звернулася до університету, частина якого залишилася у м. Донецьку, де отримала свою трудову книжку, але вже з записом про її звільнення, оскільки без подання заяви про звільнення, їй відмовлялися видавати трудову книжку. Позивач, після отримання трудової книжки подала її до вказаного навчального закладу, який знаходиться у м. Кривий Ріг для підтвердження факту її роботи, але їй було відмовлено у допуску до роботи через невідповідність записів у трудовій книжці дійсним обставинам, а також у звязку з відсутністю безпосередньо в університеті відомостей про факт її роботи. Разом з цим, представник позивача стверджує, що факт роботи ОСОБА_1 підтверджується наявними у трудовій книжці записами, зокрема, про прийняття на посаду на підставі наказу від 06.03.2003 року, про переведення на посаду завідуючої складом за терміновим трудовим договором від 15.12.2003 року та переведенням на цю посаду постійно з 04.09.2006 року. Окрім того, представник позивача вказує, що у звязку із збройним конфліктом на території м. Донецька позивач разом із родиною вимушена була переїхати до м. Маріуполя Донецької області, де і проживає до теперішнього часу, її сім'я отримала статус переселенців, відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Необхідність поновлення порушених прав, вимусило позивача звернутися до суду з цією позовною заявою.

Не погоджуючись з предявленими вимогами, в порядку ст.128 ЦПК України (в редакції, діючій станом на 01.04.2016 року) 15.09.2017 року представником відповідача тимчасово виконуючим обовязки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського ОСОБА_3 подано заперечення на позовну заву, в якому він просить відмовити у її задоволенні. У запереченнях зазначає, що 17.10.2014 року ДонНУЕТ переміщено до м. Кривого Рогу на підставі наказу Міністерства освіти та науки України №1178. При цьому, кадрова та фінансова документація залишились у м. Донецьку, разом із працівниками відділу кадрів, які у повному складі вирішили не переїжджати до м. Кривого Рогу. Саме тому, документи та інформація про працівників, у тому числі і їх контактна інформація, трудові книжки, в Університеті відсутня в повному обсязі. До 03.11.2014 року на сайті Міністерства освіти на науки України була відкрита реєстрація осіб, які бажають продовжувати працювати та навчатися у ДонНУЕТ. Від ОСОБА_1 реєстраційна заява через сайт не надходила, про зміну свого місця проживання позивач не повідомляла. Інформація щодо переведення університету була направлена на електронні адреси деканатів та кафедр, транслювалася по усім телевізійним національним каналам, містилася на сайті університету та стала єдиним засобом комунікації, враховуючи повну втрату фінансової та кадрової документації. Усі працівники, які звернулися до університету із готовністю змінити місце проживання продовжили працювати в університеті. При цьому, позивач до навчального закладу з відповідною заявою не звернулась і ніяким іншим чином про своє бажання продовжити працювати в університеті не повідомила. 31.12.2014 року усіх працівників, які не переїхали разом з університетом, було звільнено у звязку з відмовою від переведення разом із університетом до іншої місцевості. На думку представника відповідача, звільнення ОСОБА_1 відбулося відповідно до порядку, визначеного законодавством України, а саме ст.5-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Також, представник відповідача звертає увагу, що позивач не надавала трудову книжку та не зявлялася до університету. В усіх листах, адресованих ОСОБА_1 та її представнику, університет пропонував останній працевлаштування на вільні посади, передбачені штатним розписом, проте жодного разу позивач не виявила бажання розпочати роботу в університеті. Окрім того, представник позивача зауважує, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються допуску її до роботи, але допустити до роботи без працевлаштування неможливо, так само і неможливо працевлаштувати позивача на посаду, якої не існує в штатному розписі, отже, позовні вимоги мали б стосуватися саме поновлення на роботі, а не допуску до неї. Також, представник відповідача звертає увагу суду, що позивач пропустила місячний строк звернення до суду, оскільки копію наказу про звільнення вона отримала 01.04.2016 року, а звернулася до суду з позовом 07.08.2017 року.

Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи положення п.2 ч.4 ст.19 ЦПК України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 09.08.2017 року (головуючий суддя Хомініч С.В.) відкрито провадження у вказаній справі та призначено його судовий розгляд (а.с.20).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.01.2019 року №206, у звязку із закінченням строку повноважень судді Хомініч С.В., було проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи та передано її для розгляду судді Черновій Н.В.

Інших процесуальних дій судом не вчинялось.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, у яких свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, не визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до запису у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 наказом №141/о від 07.03.2003 року прийнята на посаду техніка ЕТВ Донецького державного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського з 06.03.2003 року. Відповідно до наказу №800/о від 18.12.2003 року, ОСОБА_1 з 15.12.2003 року, переведена на посаду завідуючого складом за терміновим трудовим договором, а з 04.09.2006 року, на підставі наказу №796/о від 14.09.2006 року, переведена на цю посаду постійно. При цьому, відповідно до наказу №302/л від 21.05.2015 року, ОСОБА_1 звільнена з посади за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України (а.с.5).

Разом з цим, як видно з витягу з наказу №31/о від 31.12.2014 року, у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) з 31.12.2014 року звільнено ОСОБА_1 з посади завідувача складу, на підставі наказу Міністерства освіти та науки України від 17.10.2014 року №1178 «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського» (а.с.7).

Відповідно до копії довідки № від 20.08.2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6Р,, з 11.08.2015 року перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) з адреси: АДРЕСА_1 на адресу: АДРЕСА_2. Вказана обставина, також, підтверджується копією паспорта ОСОБА_1, згідно з якою місце перебування ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, 04.06.2012 року у позивача ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-НО №464653, виданого 12.06.2012 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.154).

Як видно з відповіді на адвокатський запит ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 №287 від 01.04.2016 року, Донецьким національним університетом економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського повідомлено, що наказом Міністерства освіти та науки України від 17.10.2014 року №1178 «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського» університет переведений до м. Кривого Рогу (а.с.30). Печатки та штампи ДонНУЕТ визнано недійсними, а фінансова та кадрова документація визнана втраченою на підставі висновків Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 23.10.2014 року №31/ЖЕО2783 та 15.12.2014 року №31/ЖЕО34-87, відповідно (а.с.31, 32). Посада «технік ЕТВ» у діючому штатному розписі не передбачена. Відповідні архіви та бази даних про працівників ДонНУЕТ залишились на території непідконтрольній українській владі. ОСОБА_1 звільнено відповідно до наказу від 31.12.2014 року №31/о, у звязку із тим, що вона не виявила бажання працювати в Університеті у м. Кривому Розі. ОСОБА_1 не зверталася із будь-якими заявами та/чи запитами до ДонНУЕТ у період з 17.10.2014 року по теперішній час. Інформація про переведення університету до м. Кривого Рогу була трансльована по каналам національного телебачення, а також містилась на офіційному сайті університету та Міністерства освіти і науки України. Додатково, інформація про переведення університету разом із запрошенням продовжити працювати в університеті була надіслана всі електронні адреси кафедр та структурних підрозділів університету, відповідно о якої особи, які мають бажання продовжити працювати у ДонНУЕТ мають звернутися до відділу кадрів університету з метою подальшого працевлаштування на існуючі вакантні посади (а.с.6, 15). Вказана обставина, також, підтверджується копією повідомлення від 31.10.2014 року №4 (а.с.13).

Окрім того, листом в.о. ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського ОСОБА_7 №394 від 23.05.2016 року повідомлено, що враховуючи відсутність кадрової та іншої документації, відсутність поштового сполучення між м. Кривий Ріг та м. Донецьк, інформація про переведення Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського, разом із запрошенням продовжити працювати в університеті 31.10.2014 року була надіслана на усі електронні адреси кафедр та структурних підрозділів університету. Також, інформація про переведення університету до м. Кривого рогу була трансльована по телевізійним каналам національного телебачення, у ЗМІ, а також містилася на офіційних сайтах університету на Міністерства освіти та науки України. При цьому, інформація для осіб, що знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і зараз міститься на офіційному сайті університету. Враховуючи обставини, що склалися та відсутність будь-яких звернень ОСОБА_1 до університету, останні вважають що вона не виявила бажання продовжити роботу в університеті. Оскільки ОСОБА_1 не зверталася до університету, ознайомити її з наказом про звільнення не було можливості. Трудові книжки усіх працівників на теперішній час знаходяться у м. Донецьк через неможливість вивезення архівів під час переведення університету (а.с.8).

Разом з цим, як видно з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 25.10.2015 року, лист направлений ОСОБА_1 на адресу ДонНУЕТ: м. Кривий Ріг, вул. Островського, буд.16 було вручено29.10.2015 року за довіреністю особі на прізвище Лялька (а.с.11).

Як видно з копії листа в.о. ректора університету ОСОБА_7, ДонНУЕТ не отримував поштового відправлення від ОСОБА_1 29.10.2015 року. Відповідно до копії поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, лист було отримано особою з прізвищем Лялька(о), але вказана особа не працює й ніколи не працювала в університеті. Оскільки поштове відправлення від ОСОБА_1 університет не отримував, відповідь на нього надана не була (а.с.9).

Також, відповідно до довідки №01.02-32/2 від 15.06.2016 року, виданої начальником відділу кадрів ДонНУЕТ, особа на прізвище Лялька (Лялько) ніколи не перебувала у трудових відносинах з Донецьким національним університетом економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського (а.с.14).

Також, представником відповідача було надано до суду копії штатних розписів Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського на 2014 рік та 2018 рік, відповідно до яких такої посади, як «завідувач складу» не передбачено (а.с.82-91, 92-116).

29.11.2018 року позивачем надано до суду заяву, в якій вона просить поновити їй строк звернення до суду, у звязку з тим, що на її неодноразові звернення до відповідача у м. Кривому Розі, вона отримала підтвердження про звільнення лише у 2016 році, а саму трудову книжку вона отримала в м. Донецьк у червні 2015 році вже з записом про звільнення. Стверджує, що не зверталася до суду, оскільки з запізненням отримала всі необхідні докази. У звязку з викладеним вважаєпропущеним строк звернення до суду з поважних причин.

Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача та наявність обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного нею строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст.126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Як визначено в п.39 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» № 32053/13 від 29.10.2015 року «…принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною», у звязку з чим «… у кожному окремому випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків…» (п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьова проти України» № 3236/03 від 03.04.2008 року).

Окрім того, як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску нею строку, суд виходить з дійсності вказаних нею обставин, тому з метою забезпечення її права на доступ до суду, встановлення істини по справі та вирішення виниклого між сторонами спору, суд приходить до переконання про можливість визнання поважними наведених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із його поновленням та подальшим вирішенням виниклого між сторонами спору по суті в обсязі наявних доказів, у звязку з чим в застосуванні позовної давності за заявою представника відповідача слід відмовити.

Також, при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку до звернення до суду з позовною заявою, суд бере до уваги ту обставину, що 16.06.2017 року ОСОБА_1 зверталася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з ідентичною позовною заявою, яка була повернута ухвалою суду від 20.06.2017 року, у звязку з тим, що справа не підсудна цьому суду для звернення до належного суду (а.с.17).

Звертаючись до суду з позовом, представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 незаконно звільнено з займаної посади у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КУпП України). Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень представника позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п.п.1, 6 ч.1 ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи

У спорах про поновлення на роботі, з урахуванням положень Конвенції Міжнародної організації праці №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», підписаною 22.06.1982 року, ратифікованою Україною 04.02.1994 року, яка набрала чинності для України 16.05.1995 року, ЦПК України та КЗпП України, доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця.

Згідно з положеннями ст.49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю.

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про відпустки», за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Збереження місця роботи (посади) за працівником, який перебуває у будь-якій відпустці, у тому числі й відпустці у звязку із вагітністю та пологами і відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею відповідного віку, гарантує ч.3 ст.2 Закону України «Про відпустки».

Згідно п.6 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Окрім того, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.32 КЗпП України, узв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу зазначених вище норм матеріального права, роботодавець обовязково повинен мати докази відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, зокрема, письмове повідомлення власника про майбутню зміну істотних умов праці з розпискою працівника про відмову від продовження роботи або письмова заява працівника про відмову від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці.

Так, під час розгляду справи, відповідачем не надано до суду будь-яких належних доказів, в підтвердження тієї обставини, що керівництвом Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського, виконано вимоги ч.ч.3, 4 ст.32 КЗпП України та належним чином повідомлено ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці.

Разом з цим, позивачем, на виконання вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, в підтвердження звернення до відповідача з заявою про наміри продовжити роботу у вказаному навчальному закладі, надано до суду копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 25.10.2015 року, лист направлений ОСОБА_1 на адресу ДонНУЕТ: м. Кривий Ріг, вул. Островського, буд.16 було вручено29.10.2015 року за довіреністю особі на прізвище Лялька (а.с.11).

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача з приводу неотримання ними вказаної заяви та визнає копію рекомендованого повідомлення належним та допустимим доказом. На думку суду, у цьому випадку діє презумпція добросовісності виконання працівником поштового відділення своїх обовязків. Запис про одержання поштового відправлення особою, чиє прізвище зазначено, зроблений працівником поштового звязку, є для суду переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Окремо, суд звертає увагу, що повідомлення про вручення поштового відправлення, на відміну від повідомлення про вручення судової повістки, не потребує особистого підпису та зазначення прізвища адресатом на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення. Тобто, до відправника повертається повідомлення про вручення тільки із написом відповідального працівника пошти, а не адресата.

Отже, суд не може погодитись із твердженням представника відповідача про те, що жодних поштових відправлень від ОСОБА_1 на адресу навчального закладу не надходило, оскільки в матеріалах справи містяться докази в підтвердження того, що остання 25.10.2015 року направила, а адресат 29.10.2015 року отримав поштове повідомлення з заявою позивача про намір працювати у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського.

Також, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, стосовно того, що ними направлялись листи,адресовані ОСОБА_1 та її представнику, з пропозицією працевлаштування на вільні посади, передбачені штатним розписом, проте жодного разу позивач не виявила бажання розпочати роботу в університеті. Вказані твердження, всупереч положенням ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідачем не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, зокрема, до суду не надано копії таких листів, рекомендовані повідомлення про направлення поштового відправлення з відмітками про їх отримання тощо.

Що стосується звільнення позивача ОСОБА_1 на підставі п.6 ст.36 КЗпП внаслідок зміни істотних умов праці, суд приходить до таких висновків.

Так, відповідно до копії витягу з наказу №31/о від 31.12.2014 року, ОСОБА_1 з 31.12.2014 року звільнено з посади завідувача складу у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) (а.с.7).

Разом з цим, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст.32 КЗпП України, за своїм змістом передбачає продовження роботи за тією самою спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом міністерства освіти і науки України №1178 від 17.10.2014 року «Про організацію освітнього процесу в Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського» університет переведений до м. Кривого Рогу.

При цьому, в своїх запереченнях представник відповідача стверджує, що у штатних розписах за 2014 рік та 2018 рік, відсутня посада «технік ЕТВ».

Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідно до копії трудової книжки позивача, ОСОБА_1 наказом №141/о від 07.03.2003 року прийнята на посаду техніка ЕТВ, з 15.12.2003 року переведена на посаду завідуючого складом за терміновим трудовим договором, а з 04.09.2006 року, на підставі наказу №796/о від 14.09.2006 року, переведена на цю посаду постійно.

Отже, після повернення з відпустки по догляду за дитиною до трьох років, ОСОБА_1 повинна була повернутися на посаду завідуючого складом, яка присутня у штатних розписах навчального закладу, як за 2014 рік, такі і за 2018 рік, тому вказані твердження представника відповідача суд, також, не приймає до уваги та вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи.

Відповідно до пункту 4 частини 3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.4 ст.12, ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи з посади завідувача складу відбулося з порушенням прав, передбачених законодавством про працю, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

У звязку з тим, що на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 до державного вищого навчального закладу Донецький національний університет економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського про визнання незаконними дій задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору, визнавши причини пропуску строку поважними.

Визнати дії виконуючого обовязки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського щодо відмови ОСОБА_1 у виході на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та винесення наказу №31/о від 31.12.2014 року, незаконними.

Скасувати наказ №31/о від 31.12.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 у звязку з відмовою від переведення на іншу роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, за п.6 ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючої складомДонецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського.

На підставі п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідуючої складомДонецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського.

Стягнути з Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського судовий збір в дохід держави в розмірі 640,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Н.В. Чернова