УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року

м. Київ

справа № 642/3064/18

провадження № 61-1344ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку в сумі 774 398 грн 93 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 2 липня 2018 року зазначену позовну заяву передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова у зв'язку з непідсудністю позову Ленінському районному суду м. Харкова.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2018 року - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою Московського районного суду м. Харкова

від 1 жовтня 2018 року та постановою Харківського апеляційного суду

від 11 грудня 2018 року, ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на розгляд до Ленінського районного суду м. Харкова.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

З аналізу статей 353 та 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Українивбачається, що перегляду в касаційному порядку підлягає ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку, виключно в частині дотриманням правил підсудності.

Незаконність судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник обґрунтовує тим, що позови до фізичної особи пред'являються за місцем

її проживання або перебування, а постійним місцем її проживання є

АДРЕСА_1, яка відноситься до території Ленінського

району м. Харкова.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до змісту пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів,

до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається,

що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають

підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 30 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у пунктах 41 та 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню

не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Статтею 32 ЦПК України передбачено, щоспори між судами про підсудність

не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленомустаттею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Із системного аналізу викладених норм процесуального права вбачається, що справа, надіслана в установленому порядку від одного суду до іншого суду в межах України, повинна бути прийнята судом, до якого вона була спрямована длярозгляду. Недопустимість спору про підсудність означає, що суд, якому передана справа, не має права відмовити у прийнятті надісланої до нього справи з дотриманням правил про підсудність.

Оскільки, як встановлено судами, позовні вимоги виникли з приводу нерухомого майна, а саме з орендної плати за земельну ділянку, що розташована у Московському районі м. Харкова, то підсудність за цим позовом має визначатися відповідно до правил, визначених частиною першою статті 30 ЦПК України, згідно з якими дана справа підсудна Московському районному суду

м. Харкова.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень,

касаційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду

м. Харкова від 1 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного

суду від 11 грудня 2018 рокує необґрунтованою, правильне застосовування

судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і

не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а

наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Оскільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій

є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року колегія суддів відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_4 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 11 грудня 2018 року у справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук