Номер провадження 22-ц/804/2061/19
Головуючий у 1 інстанції Мінаєв І.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №243/12006/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про вселення, зобов`язання надати ключі від будинку та не чинити перешкод у проживанні і користуванні будинком,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2019 року (суддя Мінаєв І.М.), ухваленого в приміщенні суду в м.Слов`янськ Донецької області, повний текст рішення виготовлений 20.06.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 2005 року народження, третя особа орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що він (позивач) є власником зазначеного будинку на підставі договору дарування від 05.07.2004 року. З відповідачем ОСОБА_2 він перебував у шлюбі з 16.08.2003 року. 13.08.2008 року зареєстрував відповідача у вказаному будинку. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 вересня 2016 року шлюб між ним та ОСОБА_2 був розірваний на підставі рішення суду, а ще раніше, у березні 2016 року, відповідач разом з дитиною виїхала із житлового будинку. Виїжджаючи із будинку забрала з собою усе своє майно, а також майно дитини, пообіцявши самостійно знятися з реєстраційного обліку з вказаного будинку. З березня 2016 року відповідач разом з дитиною не проживають у даному житловому будинку без поважної причини. Він (позивач) ніколи не чинив і не чинить колишній дружині та дитині перешкод у користуванні житлом. Визнання відповідачки і сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідно йому для призначення субсидії за користування комунальними послугами в житловому будинку, але він не може це зробити, оскільки відповідачка зареєстрована в будинку і він не має можливості надати відомості про її доходи.

25 лютого 2019 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2005 року народження, третя особа орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, звернулася з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в спірний житловий будинок, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_1 в листопаді 2016 року замінив повністю вхідні двері в будинок, передати їй ключі від замків замінених дверей відмовився, її особисті речі викинув з будинку в гараж. Вона ( ОСОБА_2 ) неодноразова робила спробу добровільно вирішити питання з відповідачем про порядок користування житловим приміщенням і відповідач обіцяв, що вони разом вирішать це питання, але своїх обіцянок не виконував. Вона була змушена звернутися до дільничного інспектора поліції з приводу протиправних дій відповідача, її звернення було зареєстровано Слов`янським відділом поліції і відповідач обіцяв передати їй ключі, але до теперішнього часу своїх обіцянок не виконав.

Просила суд вселити її і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 передати їй ключі від усіх замків вхідних дверей будинку і не чинити перешкод в проживанні в цьому будинку.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , у визнанні втративши право користування житлом неповнолітнього ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн..

З даним рішенням суду першої інстанції не погодилась відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними. Просила його скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову, та задоволенні її зустрічних позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначила, що суд помилково прийняв показання свідка ОСОБА_4 , яка в судовому засіданні пояснила, що надані нею свідченні стали відомі з пояснень батьків позивача ОСОБА_1 , що є порушенням вимог ч.2 ст.90 ЦПК України, згідно якої, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні також бути допитані судом. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення показання з чужих слів, не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані.

Судом також не надано належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_5 , який підтвердив в судовому засіданні, що часто чув як вона ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 сварилися.

Також суд не надав належної оцінки її (апелянта) зверненню до Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області з приводу створення перешкод у проживанні в будинку їй та їх неповнолітньому сину та ОСОБА_1 відмовився дати поліції з цього приводу свої пояснення. Вважає, що відповідач за зустрічним позовом не заперечував обґрунтованість її звернення до поліції з цього приводу.

Суд, задовольняючи частково первісний позов, послався на ст.405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житнім у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Але прийшов до помилкового висновку про відсутність поважних причин її ( ОСОБА_2 ) відсутності у спірному будинку, оскільки вважає, що показаннями свідка ОСОБА_5 та письмовими доказами її звернення до Слов`янського ВП ГУНП, цілком підтверджується вчинення відповідачем ОСОБА_1 перешкод у проживанні в будинку АДРЕСА_1 . При цьому суд дійшов висновку, що неповнолітній ОСОБА_3 з поважних причин не проживав в будинку і відмовив у задоволенні первісного позову про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Але, не зважаючи на наведений вище висновок і в супереч висновку органу опіки та піклування, суд відмовив у задоволені зустрічних позовних вимог в частині вселення їх неповнолітнього сина до житлового будинку.

Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та третя особа - орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області в судове засідання апеляційного суду не з`явились, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача і відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду підлягає залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ч.ч.1-4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи наступні обставини.

Згідно договору дарування житлового будинку від 05.07.2004 року, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар житловий будинок із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Слов?янської міської ради (а.с.5). Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у КП «БТІ» в книзі 57/573 20 вересня 2005 року (а.с.6.).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Слов?янську реєстраційної служби Слов?янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Рішенням Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 05.09.2016 року, яке набуло законної сили 16.09.2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.08.2003 року, розірвано (а.с.9, 10). З тексту рішення вбачається, що судом установлено, що дитина ОСОБА_3 проживає з відповідачкою ОСОБА_2 .

З копії домової книги вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в спірному будинку з 13.08.2008 року (а.с.11, 12).

Згідно акту №85 від 08.02.2018 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Північний», ОСОБА_2 , 1982 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , не мешкає за місцем реєстрації з березня 2016 року до теперішнього часу, її особисті речі у будинку відсутні, що підтверджують сусіди ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (а.с.7).

Згідно висновку органу опіки та піклування Слов?янської міської ради № 29/03-2586 від 13.12.2018 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради стоїть на захисті законних прав та інтересів дитини, та заперечує проти визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.20).

Згідно висновку органу опіки та піклування Слов?янської міської ради № 29/03-433 від 14.03.2019 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради стоїть на захисті законних прав та інтересів дитини, та вважає, що доцільно забезпечити вселення малолітнього та визнати право користування малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майном яке належить на правах власності батьку малолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.78-79).

З відповіді на запит КНП Слов`янської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Слов`янська» № 01-27/57 від 10.04.2019 року вбачається, що на амбулаторній карточці (Ф112/0) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зафіксована адреса: АДРЕСА_1 . 06.04.2019 року дитина оглянута лікарем вдома за адресою: АДРЕСА_2 в присутності матері (а.с.98).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 12 квітня 2019 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Слов?янську реєстраційної служби Слов?янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с.100).

За відомостями Слов?янського ВП ГУНП в Донецькій області від 19.03.2018 року, наданими на адвокатський запит адвоката Дьяченка О.В., 01.03.2018 року о 14-16 год. до чергової частини Слов?янського ВП надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що її чоловік ОСОБА_1 чинить самоуправство. Зазначене повідомлення зареєстровано в журналі єдиного обліку Слов?янського ВП за № 6020 від 01.03.2018 року, станом на час формування відповіді матеріал знаходиться на розгляді та рішення за ним не прийняте (а.с.102).

З матеріалів перевірки ЖЄО № 6020 від 01.03.2018 року вбачається, що 01.03.2018 року до чергової частини Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_2 , яка просила вжити заходи впливу до колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який не надає можливості жити та користуватись житловим будинком АДРЕСА_1 . В ході проведення перевірки ОСОБА_1 від надання письмових пояснень відмовився та доповнив, що надасть пояснення пізніше у присутності свого адвоката, однак по теперішній час пояснення не надав. У зв`язку із відсутністю ознак кримінального правопорушення списано до справи № 3087/18. (а.с.123-131).

З матеріалів цивільної справи № 2/243/919/2019 (єд. унік. № 243/1175/18) вбачається, що 13.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 14.02.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання на 01.03.2018 року. ОСОБА_2 у вищезазначеній справі надавала клопотання про виклик свідків та відзив на позовну заяву. 21.06.2018 року за письмовою заявою представника позивача ОСОБА_12 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду (а.с. 132-141).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка є сусідкою позивача та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , пояснила, що ОСОБА_1 знає з народження, а ОСОБА_2 знає з часу їх одруження. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стали жити в будинку АДРЕСА_1 з 2003 року після одруження. Вона не чула щоб вони сварились, жили добре, їхня дитина спілкується з її онуком. В березні 2016 року ОСОБА_2 пішла від ОСОБА_1 . Вона бачила у березні 2016 року як ОСОБА_2 на автомобілі ГАЗель вивозила з будинку пакети, мішки з речами, потім ще вивозила речі на легковому автомобілі і з того часу ОСОБА_2 в будинку не проживала, дитину до ОСОБА_1 не пускала, про що її розповідали батьки ОСОБА_1 . Вона живе в будинку АДРЕСА_7, а вони в будинку АДРЕСА_1 , через п`ять будинків. В 2018 році ОСОБА_1 поставив нову огорожу, вхід у двір через металеву калитку з замком. ОСОБА_2 вивозила меблі, пакети, кульки, вузли, шафу, ліжко, матрац, можливо спальню, була повна машина, вона знаходилась в 60 м від них. ОСОБА_2 та їх сина більше у дворі не бачила. Зараз там живе ОСОБА_1 з жінкою вже 2,5 роки. Працівників поліції біля їх двору не бачила, з ОСОБА_2 більше не спілкувалася. Мати ОСОБА_1 казала, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 їздили на море, вже після того як вони з ОСОБА_2 розійшлися. Від матері ОСОБА_1 їй стало відомо, що ОСОБА_2 від ОСОБА_1 пішла з речами, а також, що ОСОБА_2 не пускає до них ОСОБА_3. Паркан ОСОБА_1 робив зі сторони огороду, з вулиці тільки вхід і хвіртка з замком, вони залишилися старі.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що є сусідом сторін та проживає в буд. АДРЕСА_6 з 2009 року. Позивач та відповідач жили у будинку АДРЕСА_1 . З 2015 року він часто чув через паркан та відчинені вікна як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сварилися між собою. З весни 2016 року до теперішнього часу він в будинку не бачить ОСОБА_2 з дитиною, зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 йому відомо, що вони розійшлися, вона вивезла речі. ОСОБА_1 калитку та замки у будинку не міняв, він міняв лише паркан боковий від сусідів. Працівників поліції біля будинку ОСОБА_1 він ніколи не бачив.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження і доведений факт непроживання останньої в спірному житловому будинку без поважних причин більше одного року. При цьому суд прийняв надані позивачем ОСОБА_1 докази, зокрема і показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та визнав їх належними і допустимими.

Також вказав на обставини, що не підлягають доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням від 05.09.2016 року про розірвання шлюбу між сторонами. Зокрема те, що з 2013 року у сім?ї ОСОБА_1 стали виникати сварки, з?явились різні погляди на життя, різні інтереси, із стосунків зникла любов та взаєморозуміння, сім?я фактично розпалась. Сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. 23.06.2016 року сторонам було надано строк для примирення, однак змін у стосунках сторін не відбулося.

При цьому суд відхилив з того, що надані відповідачем за первісним позовом докази на підтвердження поважності причин не проживання в спірному домоволодінні, а саме її ( ОСОБА_2 ) звернення з приводу перешкод у користуванні спірним будинком до правоохоронних органів, яке мало місце 01.03.2018 року, тобто після отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі та матеріалів первісного позову ОСОБА_2 (а.с.132-141), оскільки вважає ці докази штучно створені відповідачем, а інших доказів суду не надано.

Відмовляючи у задоволені вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходив з того, що позивач не вказав та не довів, яким чином відсутність дитини у будинку понад встановлені законом строки, порушує права позивача.

При цьому суд послався на ст.ст.3, 27 Конвенції «Про права дитини», які закріплюють кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що неповнолітній ОСОБА_3 не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між батьками і його проживання разом з матір`ю, та відсутність у нього можливості самостійно обирати місце свого проживання, відсутність спору між сторонами щодо місця проживання дитини.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд виходив з недоведеності її вимог.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції і виходить з наступного.

Як правильно зазначив в рішенні суд першої інстанції, відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України. Відповідно до положень указаної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника житла, яка фактично з весни 2016 року не мешкає за місцем реєстрації АДРЕСА_1 , без поважних причин.

Місцем мешкання останньої є АДРЕСА_2 , що вбачається з зустрічної позовної заяви, де вона зазначає адресу місція мешкання, та інформації КНП Слов`янської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Слов`янська» № 01-27/57 від 10.04.2019 року, де зазначено, що 06.04.2019 року дитина оглянута лікарем вдома за адресою: АДРЕСА_2 в присутності матері (а.с.98).

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду від 05.09.2016 року про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що з 2013 року у сім?ї ОСОБА_1 стали виникати сварки, з?явились різні погляди на життя, різні інтереси, із стосунків зникла любов та взаєморозуміння, сім?я фактично розпалась. Сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Дитина проживає з відповідачкою. 23.06.2016 року сторонам було надано строк для примирення, однак змін у стосунках сторін не відбулося (а.с.9, 10).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дав правильну оцінку доводам, наданим відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) щодо її звернення до органів поліції з приводу здійснення позивачем ОСОБА_1 перешкод у користуванні житлом, оскільки само звернення мало місце 01.03.2018 року, тобто після відкриття провадження 14.02.2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом (а.с.123, 132-141).

Крім того за результатами перевірки даного звернення відповідачу ОСОБА_2 рекомендовано звернутись до суду. Матеріали перевірки не містять доказів з приводу наявності фактів здійснення перешкод у користуванні житлом. Інших доказів відповідачем за первісним позовом суду не надано.

Враховуючи, що в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 не доведено наявності поважних причин її відсутності за місцем реєстрації у спірному будинку понад два роки та/або здійснення нею обов`язку по утриманню спірного житлового будинку, не встановлено наявності інших домовленостей між учасниками правовідносин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач за первісним позовом втратила, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, право користування житлом.

Згідно із ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

У ч.4 цієї норми зазначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно ч.2 ст.18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Відповідно до статті 27 Конвенції «Про права дитини», які закріплюють право кожної дитині на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховую наведе, а також те, що на переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції про поважність причин непроживання малолітньої дитини сторін у спірному житлі, якими є розірвання шлюбу між батьками а також проживання дитини разом з матір`ю, та відсутність у неї (дитини) через її вік, можливості самостійно обирати місце свого проживання, є правильним, судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у визнання неповнолітнього таким, що втратив право користування житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що наведений вище висновок суду про поважність причин не проживання дитини в спірному будинку, ухвалений в супереч висновку органу опіки та піклування, і відмова суду у задоволені зустрічних позовних вимог в частині вселення їх неповнолітнього сина до будинку, при визнанні поважності причин його відсутності, є суперечливим висновком, не ґрунтуються, на думку колегії, на встановлених обставинах справи, оскільки доказів на підтвердження наявності перешкод з боку позивача (відповідача за зустрічним позовом) суду апелянтом не надано.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 . зводяться до переоцінки доказів по справі, зокрема показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким суд дав належну оцінку в сукупності з іншими доказами по справі, що відповідає вимогам ст.89 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, відповідно до ст.375 ЦПК України, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив, що відповідач за первісним позовом є колишнім членом сім`ї власника, проживає за іншою адресою, без поважних причин був відсутній більше року у спірному будинку, факт реєстрації відповідача у у спірному житловому приміщенні створює позивачу певні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для зміни розподілу судових витрат не має.

Керуючись статтями ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Космачевська Т.В.

Ю.М. Мальований

Повне судове рішення складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв