Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 751/5036/16-ц

провадження № 61-26198св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

позивач за зустрічним позовом 1 - ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом 1 - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

позивач за зустрічним позовом 2 - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом 2 - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа за зустрічним позовом 2 - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом 3 - ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом 3 - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа за зустрічним позовом 3 - ОСОБА_1 ,

позивач за зустрічним позовом 4 - ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом 4 - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа за зустрічним позовом 4 - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року у складі судді Цибенко І. В. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення солідарно

35 560,86 Євро заборгованості за кредитним договором № К2Р6GВ00260001 від 24 липня 2007 року, а також понесених судових витрат

Позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 24 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ К2Р6GВ00260001 про надання ОСОБА_1 кредит у розмірі 44 902,20 Євро строком до 24 липня 2037 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та порядку, встановленому кредитним договором.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а ОСОБА_1 порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 23 березня 2016 року утворилась заборгованість, що становить

35 560,86 Євро, яка складається з: 31 741,12 Євро - заборгованості за кредитом; 3 686,74 Євро - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 106,72 Євро - заборгованості по комісії за користування кредитом; 26,28 Євро -пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором

№ К2Р6GВ00260001 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були укладені договори поруки.

Посилаючись на те, що у разі порушення позичальником зобов`язань щодо повернення чергової суми кредиту, кредитодавець має право достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту. Враховуючи, що боржник та поручителі несуть відповідальність як солідарні боржники, АТ КБ «ПриватБанк» просило задовольнити позовну заяву.

ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсним.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що кредитний договір від 24 липня 2007 року № К2Р6GВ00260001 укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Умови пункту 2.3.1 кредитного договору є несправедливими з огляду на пункт 4 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки ці умови встановлюють дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки. Вважає несправедливими умови договору щодо ненадання права на розірвання кредитного договору позичальнику відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, також споживачеві фінансових послуг не надано повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Чим порушені права споживача та ввело її в оману.

ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір та договір застави майнових прав, який було укладено з метою забезпечення виконання зобов`язання, недійсними.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з зустрічними позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк», в яких просять визнати договори поруки № К2Р6GВ00260001/03, № К2Р6GВ00260001/01 та

№ К2Р6GВ00260001/02 від 24 липня 2007 року припиненими, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» без погодження з поручителями та без укладання відповідних угод до договорів поруки змінило істотні умови договору збільшив процентну ставку, чим було збільшено обсяг відповідальності поручителів, що є підставою для визнання договорів поруки припиненими.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2017 року № К2Р6GВ00260001, яка станом на 23 березня 2016 становить 35 534,58 Євро, що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 31 741,12 Євро, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 3 686,74 Євро, заборгованості по комісії в сумі 106,72 Євро та стягнуто пеню за період з 30 березня 2015 року по 23 березня 2016 року в розмірі 768,95 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати, понесені на сплату судового збору, в сумі 15 607,70 грн.

У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними, - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», - задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки

№ К2Р6GВ00260001/03 від 24 липня 2007 року

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 551,21 грн.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк», - задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки

№ К2Р6GВ00260001/01 від 24 липня 2007 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 551,21 грн.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк», - задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_4 за договором поруки

№ К2Р6GВ00260001/02 від 24 липня 2007 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 551,21 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», місцевий суд виходив із того, що у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість. яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із їх необґрунтованості.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та визнаючи поруки припиненими, місцевий суд виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку за кредитним договором, про що поручителів повідомлено не було.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

09 листопада 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 рокув частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» було порушено процедуру видачі готівкових коштів в іноземній валюті. Судами не звернуто уваги на те, що кредитним договором не визначено алгоритм розрахунку щомісячного платежу після підвищення відсоткової ставки. Банком не надано суду доказів про повідомлення ОСОБА_1 щодо підвищення відсоткової ставки.

Судами не було належним чином оцінено всіх доказів наявних в матеріалах справи, не надана належна правова оцінка всім обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Доводи інших учасників справи:

У січні 2018 року від АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду надійшло заперечення, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Новозаводського районного суду Чернігівської області.

У грудні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 05 червня 2019 року № 595/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-19220св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року та ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня

2017 року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненими в касаційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції в цих частинах не перевіряються.

Короткий зміст фактичних обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 24липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№ К2Р6GВ00260001, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 44 902,20 Євро строком до

24 липня 2037 року на наступні цілі: оплата по договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 16 липня 2007 року в розмірі 34 500,00 Євро, а також на сплату страхових платежів у сумі 10 402,20 Євро, у випадках та порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, за який приймається період з «15» до «20» числа кожного місяця.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язалася погашати кредит, сплачувати винагороду за резервування та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, визначеному договором шляхом сплати щомісячного платежу, що складає 349,70 Євро.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ К2Р6GВ00260001 було укладено договори поруки № К2Р6GВ00260001/03 з ОСОБА_2 , № К2Р6GВ00260001 /01 з ОСОБА_3 , № К2Р6GВ00260001 /02 з

ОСОБА_4 В порушення умов кредитного договору, у ОСОБА_1 перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 23 березня 2016 року складається з: заборгованості за кредитом - 31 741,12 Євро, за відсотками - 3 686,74 Євро, з комісії - 106,72 Євро, пені - 26,28 Євро.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту визначено Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону № 3161-IV від 01 грудня 2005 року (далі - Закон).

Відповідно до положень статті 6, частини першої статті 626, статті 627, частини першої статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України «Про захист прав споживачів».

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 230 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом, виходячи з аналізу зазначеної норми права обман є самостійною підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом.

Крім того, відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність.

Пунктом 2 частини першої статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини шостої статті 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно частин першої, другої, п`ятої, шостої, сьомої статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статі 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з`ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно-наслідкового зв`язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв`язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня

2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що посилання ОСОБА_1 в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного договору, зокрема і порушення банком положень глави 3 «Порядку видачі готівки з каси банку» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, щодо видачі коштів, про що також зазначено у висновку експерта, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору ОСОБА_1 підтвердила своє волевиявлення на отримання кредитних коштів на умовах, викладених в договорі, крім того кошти ОСОБА_1 сплачувались протягом тривалого часу періодичними платежами згідно умов договору, а за викладених обставин доводи щодо не доведення умов договору, в тому числі щодо неможливості визначення щомісячного платежу є необґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів зробили правильний висновок про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання щодо своєчасної сплати коштів, визначених умовами кредитного договору, а тому порушено право банка підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів щодо порушення її прав, як споживача, спірними правочинами. Навпаки, підписуючи кредитний договір, вона погодилась з усіма умовами.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від

24 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цих частинах відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсними, - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко