Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 536/1660/14-ц

провадження № 61-27583св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А.С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року у складі суддіКлименко С. М.та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю., Гальонкіна С. А., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 18 квітня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0146212/2/13868, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 60 000,00 дол. США строком користування до 17 квітня 2028 року зі сплатою 12,5 %.

ОСОБА_1 зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком 1 до нього - графіком погашення кредиту.

У зв`язку з тим, що позивач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, станом на 03 липня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 77 665,21 дол. США та 13 620,51 грн пені, з яких: 65 221,51 дол. США - заборгованість за кредитом, 12 443,70 дол. США - відсотки, 1 502,50 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 12 118,01 грн - пеня за прострочення сплати відсотків.

18 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 014/6212/2/13868/1, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов`язувався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають із кредитного договору.

У зв`язку з вищезазначеним позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 014/6212/2/13868 станом на 03 липня 2014 року в сумі 77 665,21 дол. США та 13 620 грн пені, що еквівалентно 932 664,15 грн, і судові витрати в сумі 3 654,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року, позов ПАТ «Фідобанк» задоволено: стягнуто солідарно на його користь з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 014/6212/2/13868 станом на 03 липня 2014 року в сумі 77 665,21 дол. США та 13 620,51 грн, а саме: кредит в сумі 65 221,51 дол. США, відсотки - 12 443,70 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту - 1 502,50 грн, пеня за прострочення сплати відсотків - 12 118,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» судові витрати в сумі 1 827,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фідобанк» судові витрати в сумі 1 827,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі порушили умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на заочне рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

13 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 637/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і з порушеннями норм процесуального права.

Позивач не довів належним чином наявність боргу, не надав банківських документів, які підтверджували б факт отримання коштів, а отже, наявність боргу та його розмір нічим фактично не доведено.

Грошові кошти стягнуті з відповідачів в іноземній валюті, проте національною валютою та єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, що залишилось поза увагою суду.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення ПАТ «Фідобанк» на касаційну скаргу мотивовані тим, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального права і процесуального права, просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Звертаючись з позовом до відповідачів, банк надав усі необхідні первинні фінансові та бухгалтерські документи, які підтверджують наявність зобов`язання позичальника за кредитним договором.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суди установили наявність в банку ліцензії від 25 січня 2006 року на здійснення операцій з валютними цінностями та дійшли обґрунтованого висновку про стягнення боргу в іноземній валюті.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 квітня 2008 року ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 014/6212/2/13868.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в сумі 60 000,00 дол. США зі строком користування до 17 квітня 2028 року та сплатою 12,5 %.

Позивач надав відповідачу кошти в сумі 60 000,00 дол. США, перерахувавши їх на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на підставі договору про відкриття та ведення поточного рахунка від 18 квітня 2008 року № 032/1604/081.

Позивач видав кошти згідно із заявою відповідача на видачу готівки від 18 квітня 2008 року № 6212/132411, виконавши свої зобов`язання в повному обсязі (т. 1, а. с. 26-27).

13 вересня 2011 року згідно з додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 18 квітня 2008 року № 014/6212/2/13868 (про реструктуризацію кредитної заборгованості) згідно з пунктами 1, 2 збільшено загальний розмір кредиту за кредитним договором на суму прострочених платежів за відсотками/процентами на 7 778,49 дол. США та продовжено строк користування кредитними коштами до 15 квітня 2033 року ( т. 1, а. с.18-25).

18 квітня 2008 року на забезпечення зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014/6212/2/13868/1.

Відповідно до пунктів 1.2, 3.1 договору поруки ОСОБА_2 зобов`язався в повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають з кредитного договору та всіх додаткових угод, і в разі невиконання або неналежного виконання ним обов`язків в строк не пізніше 10 днів з дати пред`явлення вимоги повернути позивачеві кредит, сплатити проценти за його користування і виконати інші зобов`язання за договором, що він не виконав. (т. 1 а. с. 46).

Згідно з пунктом 5.6 кредитного договору відповідачі зобов`язані достроково повернути кредит, відсотки та інші платежі, що визначені договором, у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

07 березня 2013 року на адресу реєстрації та проживання відповідачів банк направив лист-вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором в 30 - денний строк, проте відповідачі вищевказану вимогу залишили без відповідного реагування.

Заборгованість за кредитним договором на 03 липня 2014 року становила 77 665,21 дол. США та 13 620,51 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 65 221,51 дол. США, зі сплати відсотків за фактичне користування кредитом - 12 443,70 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту 1 502,50 грн, пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом 12 118,01 грн.

Суди встановили, що ПАТ «Фідобанк» з 25 січня 2006 року має відповідну генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій (т. 1 а. с. 56-57).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

ОСОБА_2 , виступивши поручителем за договором поруки, який є забезпечувальним договором до кредитного договору відповідно, до статті 546 ЦК України погодився з усіма умовами кредитного договору, і діє така порука до повного виконання зобов`язальних правовідносин, які склалися між банком та ОСОБА_1 .

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідно до умов кредитного договору банк виконав свої зобов`язання в повному обсязі, проте відповідачі прострочили повернення кредиту та сплату відсотків.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши кредитний договір, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення в солідарному порядку з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо незаконності стягнення грошових коштів в іноземній валюті з таких підстав.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Верховний Суд звертає увагу, що стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що у позивача відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому при отриманні від позичальника коштів в іноземній валюті банк порушив статтю 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки на час укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем, банк мав належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі та власне тлумачення норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим доказам у справі, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

Перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко