ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 серпня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/683/18

Головуючий у першій інстанції Бойко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1130/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Бобрової І.О.,

секретар: Кривопиша Я.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним кредитного договору,

третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія УНІКА Життя»,

дата складання повного тексту: 25 лютого 2019 року, м.Бобровиця,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним Кредитного договору №014/0261/82/0234552 від 19 серпня 2014 року.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2018 року залучено до участі у справі ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», як правонаступника відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2018 року залучено до участі у справі ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», як правонаступника відповідача ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 19 серпня 2014 року між ним, ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» було укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0261/82/0234552. За умовами п.1.1.1 вказаного договору сума кредиту становить 13673 грн 66 коп., з них: на споживчі цілі 12000 грн (п.1.1.2.1); на сплату страхового платежу на користь страховика в розмірі 1673 грн 66 коп. (п.1.1.2.2).

Позивач вважає, що при укладанні договору були порушені його права як споживача, оскільки працівники банку з умовами кредитування його належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір, який він не читаючи із-за дрібного шрифту, підписав, надіючись на добросовісність працівника банку. Вказує, що банк не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» він не отримував і про це не ставив підпис, що є підставою для визнання договору недійсними.

Також зазначає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за інформацію по кредиту, і це є підставою для визнання правочину недійсним. На думку позивача при укладенні договору було порушено ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, відповідно до п.11.4 договору, за надання кредитором довідок щодо кредиту за запитом позичальника має бути сплачена комісія, тому вважає незаконним встановлення у кредитному договорі сплати комісії щодо інформації по кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит.

Позивач посилається на порушення ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягають у нав`язуванні відповідачем послуг страхування майнових інтересів страховою компанією, адже відповідач не має права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, а отже п.1.1. 2.2 та весь Розділ 2 Страхування життя, здоров`я та працездатності позичальника є недійсним.

Позивач також вважає, що при укладенні договору було порушено норми, встановлені аб.5, 11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», адже позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п.9.3 договору встановлено їх безвідкличність, що фактично є порушенням закону та підставою для визнання такого пункту недійсним.

Крім того, позивач посилається на порушення п.8, 9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», адже у кредитному договорі відсутні умови про відповідальність відповідача, а також встановлено умову про те, що свої зобов`язання кредитор має відкликати у будь-який час в односторонньому порядку, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Заочним рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення мотивовано тим, що позивач повідомлявся належним чином у письмовій формі про істотні умови кредитного договору, відповідно до якої позивач особистим підписом підтвердив факт ознайомлення його з умовами кредитування, внаслідок чого сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, та відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним; плата за інформацію по кредиту є формою витрат, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами; позивач має право на визнання пункту договору недійсним, що не тягне за собою визнання недійсним правочину в цілому.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до викладу позовної заяви. Позивач зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на невідповідність Кредитного договору нормам встановлених ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вважає помилковим висновок суду, що підписуючи Кредитний договір він ознайомився з усією інформацією та погодився з усіма умовами, адже будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією встановленою ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Публічний договір, він не отримував і відповідно підпис не ставив.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, звертає увагу апеляційного суду на правову позицію, що була викладена у Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, відповідно до якої положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що викликають як під час укладення, так і виконання такого договору.

ОСОБА_1 звертає увагу, що також було порушено норми, встановлені ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що даний кредитний договір був типовим і, як йому пояснили в банку, що якщо він не погоджується на послуги з добровільного страхування, кредит він не отримає, а умови щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливим, оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки та що страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не мав права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору.

У наданий судом строк ТОВ Фінансова компанія «Кредит-Капітал» подало відзив на апеляційну скаргу, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відзив мотивовано тим, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України. Підписуючи договір сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Плата за інформацію по кредиту є формою витрат, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Крім того, позивач має право на визнання такого пункту договору недійсним, що не тягне за собою визнання недійсним правочину в цілому.

Сторони в судове засідання не з`явились. В апеляційній скарзі позивач просить проводити розгляд без його участі. Відповідач просить здійснити розгляд справи без участі його представника. У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 серпня 2014 року між ОСОБА_1 , ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0261/82/0234552 (а.с.9-11). Відповідно до п.1.1.1 кредитного договору сума кредиту становить 13673 грн 66 коп., з них: на споживчі цілі 12000 грн. (п.1.1.2.1); на сплату страхового платежу на користь страховика в розмірі 1673 грн 66 коп. (п. 1.1.2.2). За умовами договору загальна сукупна вартість кредиту - витрати позичальника, необхідні для погашення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, передбачені додатками №1 та №2 до цього Договору, як і інші витрати, пов`язані з укладенням цього договору, а також витрати позичальника по сплаті страхового платежу на користь страхувальника, у тому числі з внесенням будь-яких змін до договору, та інші супутні витрати відповідно до умов цього договору. Загальна сукупна вартість кредиту включає в себе сукупний розмір всіх ануїтентних платежів, передбачених договором (п. 1.2).

Відповідно до п.6.4 договору позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в АТ «Райффайзен Банк «Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується ознайомленням позичальника з умовами кредитування та не має зауважень, претензій щодо надання інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Статтею 10 договору визначено відповідальність сторін. Так, згідно п.10.1 у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, встановлених цим договором, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України та положень цього договору. Також, згідно п.10.5 кредитор несе відповідальність за визначення та зміну вартості супутніх послуг третіх осіб, що включаються д загальної сукупної вартості кредиту та передбачені додатками до цього договору.

Відповідно до п.11.4 за надання кредитором довідок щодо кредиту за запитом позичальника, позичальник до надання таких довідок сплачує кредитору комісії в розмірах, визначених в додатку 2 до договору.

Згідно п.11.6 всі додатки до цього договору, а також додаткові угоди до нього є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до положень ч.4 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на час укладення спірного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п.5, 11 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право: пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних.

У відповідності до ч.3 ЗУ «Про захист прав споживачів» Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв`язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов`язання за таким договором.

Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій.

Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про споживче кредитування».

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором, а пунктом 4 зазначеної статті визначено, що загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит, кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит, що фактично передбачає безоплатне обслуговування кредиту.

Згідно ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Відповідно до п.8, 9 ч.1 статті 6 згаданого Закону фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Договір про надання банківських послуг та послугу у сфері страхування, укладений між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідає нормам встановленим ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». При укладенні договору позивача було належним чином проінформовано про умови кредитування, адже в пунктах 1.2 та 1.5 договору зазначені загальна сукупна вартість кредиту - витрати позичальника, необхідні для погашення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, передбачені додатками №1 та №2 до цього Договору, як і інші витрати, пов`язані з укладенням цього договору, а також витрати позичальника по сплаті страхового платежу на користь страхувальника, у тому числі з внесенням будь-яких змін до договору, та інші супутні витрати відповідно до умов цього договору. Загальна сукупна вартість кредиту включає в себе сукупний розмір всіх ануїтетних платежів, передбачених договором, а також що графік, розрахунок загальної сукупної вартості кредиту міститься в додатку №1 та №2 до цього договору відповідно, які є його невід`ємною частиною. Позивач підписав договір від 19 серпня 2014 року, тобто отримав всю необхідну інформацію по договору та додатки до нього. Іншого позивачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги, що також було порушено норми, встановлені ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не приймаються судом до уваги.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. У разі виконання банком функцій повіреного, агента, іншого представника або посередника із залучення коштів фізичних осіб на користь третіх осіб (включаючи небанківські фінансові установи) банк зобов`язаний попередньо ознайомити у письмовій формі фізичних осіб про те, що такі кошти не є банківським вкладом фізичної особи, на який поширюються гарантії, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Проте, перевіривши умови спірного договору судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких несправедливих умов, адже між позивачем та Банком було укладено не просто Кредитний договір, а тристоронній Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування. При цьому слід зазначити, що згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивача не примушували підписати оспорюваний на даний час кредитний договір, якщо він не погоджувався на послуги у визначеному Банком та Страховиком форматі, міг відмовитись від їх послуг, проте підписав оспорюваний договір та отримав кредит та послуги страхування.

Крім того, враховуючи, що даний договір тристоронній, ПАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» мало бути залучено до участі в справі в якості відповідача, а не третьої особи.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування правової позиції, що викладена у Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. В даній постанові зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що викликають як ід час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули увагу, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. В той же час, вказана правова позиція не може бути застосована до правовідносин, які виникли між позивачем і відповідачем у даній справі, оскільки умовами договору передбачено оплата коштів за отримання саме довідок, що запитуються позичальником, що є окремою послугою.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин у даній справі. Такі доводи враховані судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи судами.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 серпня 2019

Головуючий: Судді: