Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 501/2476/15-ц

провадження № 61-39388св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт», (перейменовано в державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ»),

треті особи: Профспілка робітників транспорту Іллічівського морського торговельного порту, Спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Калараша А. А., Погорєлової С. О., від 15 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП») про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала у відповідача на посаді тальмана першого терміналу. Наказами від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та № 46/О її переміщено на роботу тальманом третього терміналу. Наказом від 29 квітня 2015 року її було звільнено з посади тальмана третього терміналу у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважала, що наказ про переміщення працівників підприємства був виданий з порушенням статті 32 КЗпП України, оскільки переведення було фактичним скороченням штату, а її звільнення відбулось без попередньої згоди відповідного органу Незалежної профспілки працівників порту, членом якої вона є.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила поновити їй строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення; визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку вона займала, незаконним та скасувати; визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення незаконним та скасувати; визнати наказ першого заступника директора підприємства від 29 квітня 2015 року № 246/0-11 про припинення трудового договору та її звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити її на посаду тальмана першого терміналу; стягнути з ДП «ІМТП» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року по час ухвалення рішення; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у складі судді Пушкарського Д. В. від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено строк ОСОБА_4 на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_4

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_4

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_4

Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов'язки директора підприємства від 29 квітня 2015 року № 246/О-11 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 у ДП «ІМТП» на посаду тальмана першого терміналу.

Стягнуто з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших загальнообов'язкових платежів, починаючи з 02 лютого 2015 року по 16 травня 2017 року в сумі 135 667,17 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 була звільнена з роботи у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України без законних підстав, з порушенням статті 32 КЗпП України та з порушенням порядку звільнення, а саме статті 43 КЗпП України, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування наказів про переміщення та звільнення позивача з роботи та поновлення її на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України за період з 02 лютого 2015 року по час ухвалення рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_4 до ДП «ІМТП» про визнання незаконним та скасування наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_4, визнання незаконним та скасування наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_4, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ДП «ІМТП» про визнання незаконним та скасування наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_4, визнання незаконним та скасування наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Стягнуто з ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 травня 2015 року по 16 травня 2017 року у розмірі 80 107,77 грн.

У решті вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_4 до ДП «ІМТП» про поновлення ОСОБА_4 в ДП «ІМТП» на посаду тальмана першого терміналу змінено та поновлено ОСОБА_4 на посаді тальмана ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_4 до ДП «ІМТП» про визнання незаконним та скасування наказу виконуючого обов'язки директора підприємства від 29 квітня 2015 року № 246/О-11 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4 за пунктом першим статті 40 КЗпП України, залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказів директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № № 33, 46/0, суд апеляційної інстанції виходив із того, що переміщення позивача з першого до третього терміналу ДП «ІМТП» відбулось відповідно до норм чинного законодавства, оскільки таке переміщення не є переведенням на іншу роботу.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог статті 43 КЗпП України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поновлення позивача на посаді тальмана першого терміналу, оскільки позивач була переміщена на роботу на посаду тальмана третього термінала без порушення трудового законодавства, з якої незаконно була звільнена, а третій термінал ліквідовано у зв'язку з передачею державного майна в оренду відповідного товариства, а тому дійшов висновку про те, що позивач підлягає поновлення на роботі на посаді тальмана підприємства.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно обчислив середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, що подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що згідно із записом в трудовій книжці позивач працювала на посаді саме тальмана першого терміналу, тобто в конкретному структурному підрозділі, тому її переміщення на посаду тальмана третього терміналу без її згоди є незаконним та кваліфікується переведенням на іншу роботу на тому ж підприємстві та відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України потребує згоди працівника.

За змістом статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, яку він займав до незаконного звільнення або до переведення, а її було поновлено на посаді тальмана підприємства.

Суд апеляційної інстанції неправильно обчислив середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Крім того, вказувала на те, що існує виключна правова проблема при розгляді аналогічних справ Верховним Судом, що є підставою для направлення даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що відповідно до наказу начальника порту від 19 травня 2014 року № 231/0 ОСОБА_4 працювала у відповідача на посаді тальмана першого терміналу.

Наказом ДП «ІМТП» від 23 січня 2015 року № 28, у зв'язку з укладанням 22 січня 2015 року договору оренди державного нерухомого майна ДП «ІМТП», яке знаходиться на балансі третього терміналу, з товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгрейтермінал» (далі - ТОВ «Трансгрейтермінал»), структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис, ліквідовано з 23 квітня 2015 року.

Наказом ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства згідно із Законом України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «ІМТП», а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3-й термінал» зі штатних розписів структурних підрозділів були виключені робочі місця та посади за переліком, викладеним у наказі, в тому числі посади тальманів першого терміналу. Відповідно до пункту 2 цього наказу було здійснено переміщення з 26 січня 2015 року працівників у структурний підрозділ «3-й термінал».

Відповідно до наказу від 26 січня 2015 року № 46/О ОСОБА_4 було переміщено постійно на посаду тальмана третього терміналу порту з оплатою згідно зі штатним розписом та з багатозмінним, цілодобовим режимом роботи.

03 березня 2015 року позивач була попереджена про наступне вивільнення, відповідно до якого її повідомили про ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3-й термінал» і її робочого місця та запропонували їй звільнення у зв'язку з переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» на посаду (робоче місце) тальмана на умовах угоди про співробітництво від 22 серпня 2014 року або прибиральника робочих приміщень з огляду на відсутність у ДП «ІМТП» інших вакантних робочих місць та посад, які відповідали б професії та кваліфікації позивачки, а також роз'яснили можливість звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40, пунктом 1 статті 36 і статті 38 КЗпП України.

ОСОБА_4 відмовилась від підпису вказаного попередження та від її переведення до ТОВ «Трансгрейтермінал».

Наказом відповідача від 29 квітня 2015 року № 246/О-11 позивача звільнено з 05 травня 2015 року з посади тальмана третього терміналу на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Також установлено, що ОСОБА_4 на час звільнення була членом Незалежної профспілки працівників ІМТП.

Президією Незалежної профспілки працівників ІМТП відмовлено в наданні згоди на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (протоколом засідання президії Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» від 23 березня 2016 року).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Між сторонами виникли правовідносини щодо переміщення працівника, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Норма статті 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законом.

У частині 2 статті 32 КЗпП України зазначається, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протиправне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

У відповідному розділі Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК003:2010, затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327, міститься посада «тальман».

Наказом директора порту від 23 грудня 2013 року затверджено посадову інструкцію тальмана терміналу, тобто в порту діє єдина посадова інструкція посади «тальман», незалежно від структурного підрозділу на якому працівник виконує посадові обов'язки тальмана.

У штатних розписах першого та третього терміналів зазначено посаду «тальман».

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивача було саме переміщено, а не переведено на роботу тальмана третього терміналу, оскільки залишилися незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади), та відбулась лише зміна робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи), а тому відповідно до частини другої статті 32 КЗпП України не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що переміщення позивача на таку ж посаду в інший структурний підрозділ цього підприємства відповідає вимогам закону.

Окрім цього, згідно із частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказу від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку позивач займала, та наказу від 26 січня 2015 року № 46-О про переміщення позивача на посаду тальмана третього терміналу, дійшов правильного висновку, що вказані накази прийняті відповідно до вимог закону, оскільки підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 01 листопада 2017 року у справах №6-1429цс17, 6-1568цс17, а також з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 501/2345/15-ц (провадження № 61-719св18), постанові від 25 січня 2018 року у справі № 501/2482/15-ц (провадження № 61-757св17).

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що її було переведено на посаду тальмана третього терміналу без її згоди.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про те, що позивача звільнено з роботи з порушення вимог трудового законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Та обставина, що незалежна профспілки працівників Іллічівського морського торговельного порту, членом якої є позивач, не надала згоди на її звільнення, і така відмова визнана судом аргументованою, безумовно свідчить про те, що звільнення позивача з роботи не може вважатись законним.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Згідно з пунктом 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Оскільки відповідно до наказу від 26 січня 2015 року № 33 зі штатних розписів структурних підрозділів № 1, 2, 4 виключено робочі місця та посади за переліком, зокрема посаду тальмана першого терміналу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про поновлення ОСОБА_4 на посаді тальмана підприємства.

З огляду на це, безпідставним є посилання у касаційній скарзі на недотримання судом положень статті 235 КЗпП України, оскільки позивач була переміщена на роботу на посаду тальмана третього термінала без порушення трудового законодавства, з якої незаконно була звільнена, а третій термінал ліквідовано у зв'язку з передачею державного майна в оренду відповідного товариства.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Отже, суд апеляційної інстанції, правильно визначив період вимушеного прогулу (з 06 травня 2015 року по 16 травня 2017 року), оскільки з роботодавця на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислення якого розпочинається з дня її звільнення, а не з дня переміщення (02 лютого 2015 року), як помилково вважав суд першої інстанції.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що апеляційний суд неправильно обчислив середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та не взяв до уваги премії за грудень 2014 року та листопад 2014 року, оскільки, як вбачається з наказу «Про заохочення працівників підприємства» від 12 грудня 2014 року № 191-к, грошова премія за грудень місяць нарахована як святкова. Інші премії є одноразовими, а тому не підлягають врахуванню під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Апеляційний суд, визначаючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчислював його, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, тому зазначений розрахунок проведено правильно.

Прохання касаційної скарги ОСОБА_4 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною п'ятою статті 403 ЦПК України (виключна правова проблема, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики) є безпідставним, так як наведена вище практика Верховного Суду України, як і у подальшому правові висновки Верховного Суду, є незмінними.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта