РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Носика М.А.,

секретар судового засідання Кудінова В.І.

за участю: відповідача ОСОБА_1

представника відповідачів адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Василівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, про стягнення боргу кредитором спадкодавця, суд,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року до Василівського районного суду Запорізької області звернулося АТ КБ «Приватбанк» із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, в якому просить стягнути на свою користь заборгованість у розмірі 7324,12 грн. за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2010 року, а також судові витрати у розмірі 1762 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 13 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 9220 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_4 підтвердив свого згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 26 травня 2014 року ОСОБА_4 помер. Спадкоємці після смерті ОСОБА_4 мали право подати заяву про прийняття або відмову від спадщини у строк з 26 травня 2014 року по 26 листопада 2014 року. Спадкоємці, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19 липня 2014 року позивачем була направлена претензія кредитора до Василівської державної нотаріальної контори. 06 серпня 2014 року позивачем було отримано відповідь Василівської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого ОСОБА_4 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. Таким чином, відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника. 15 липня 2018 року до спадкоємців було направлено лист-претензію, згідно яких позивач предявив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті, заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2010 року становить 7324,12 грн., яка складається з наступного: 6554,39 грн. заборгованість за кредитом; 769,73 грн. заборгованість за відсотками.

Ухвалою Василівського районного суду від 29 листопада 2018 року відкрито провадження у справі.

Представник позивача в судове засідання не зявився, проте суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити за підставам, викладеними в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, крім того, просить застосувати строки позовної давності.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, згідно раніше поданого відзиву вважає, що позов пред'явлено за межами строку позовної давності, тобто позивач пропустив строк позовної давності та втратив право вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, у зв'язку з цим, заявляє клопотання про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 13 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 9220 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

26 травня 2014 року ОСОБА_4 помер.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2010 року становить 7324,12 грн., яка складається з наступного: 6554,39 грн. заборгованість за кредитом; 769,73 грн. заборгованість за відсотками.

19 липня 2014 року позивачем була направлена претензія кредитора до Василівської державної нотаріальної контори. 06 серпня 2014 року позивачем було отримано відповідь Василівської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого ОСОБА_4 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались.

15 липня 2018 року до спадкоємців було направлено лист-претензію, згідно яких позивач предявив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Відповідно до статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Оскільки після смерті боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Обгрунтовуючи позовні вимоги покладенням на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обов'язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «Приватбанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач є спадкоємцем померлого позичальника. Самі по собі відмітки у паспорті відповідачів про реєстрацію місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1, не свідчать про те, що відповідачі на час відкриття спадщини були зареєстровані та проживали за вказаною адресою.

Тобто, позивач не довів, що відповідачі за правилами частинами третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів не можливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідачі проживали разом.

Позивачем не надано будь-яких фактичних даних про наявність у спадкодавця майна на час його смерті, яке після смерті ОСОБА_4 увійшло до спадкової маси, його перелік та вартість для встановлення чи перевищує його вартість розмір боргу, про стягнення якого заявляє кредитор, що, крім іншого, також унеможливлює стягнення з відповідачів заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Тому, суд відмовляє у задоволенні позову.

Як вбачається зі змісту Відповіді на відзив (а.с.94), АК КБ «ПриватБанк» отримав від ОСОБА_4 Свідоцтво про смерть позивальника ОСОБА_4 04 червня 2014 року. В позові зазначено, що позивачем 15 липня 2018 року була направлена до спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 претензія про сплату боргу за кредитним договором ОСОБА_5.

Отже, кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців поза межами строків, встановлених ст.1281 ЦК України, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки позивач втратив право вимоги.

Крім того, суд відмовляє у задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Відповідно до копій документів, які додані позивачем до позову, анкета-заява містить дані про те, що ОСОБА_5 13 жовтня 2010 року отримав кредитну картку з відповідним пін-кодом.

Відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг», які додані до позовної заяви, клієнт зобов'язаний протягом дії картки вносити щомісячний мінімальний платіж, який розраховується як сума овердрафта та суми щомісячного платежу, до якої включається нараховані до сплати проценти та частину заборгованості по кредиту.

ОСОБА_5 помер 26 травня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Позивач не зазначає інформації щодо здійснення останнього платежу Позивальником за цим кредитним договором, а також щодо звернення до ОСОБА_5 з позовом про стягнення заборгованості у період з 13 жовтня 2010 року до 26 травня 2014 року.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів лише 26 жовтня 2018 року, тобто більш ніж через чотири роки після смерті ОСОБА_5, даний факт свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також відмовляє позивачу АТ КБ «ПриваБанк» у відшкодуванні понесених ним судових витрат у вигляді судового збору, відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України (в редакції 2017 року), суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.А. Носик