_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9216/17
Провадження № 2/520/889/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Кириковій О.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

про витребування майна з чужого незаконного володіння

та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 07 серпня 2017 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнював та згідно з останньою редакцією, до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом, просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 ? частку квартири АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням поданих до неї уточнень, позивач посилається на те, що 30 серпня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Київського району м. Одесі

11 липня 2005 року, під час знаходження в шлюбі, ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., у реєстрі № 2601, яка згідно зі ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю. Право власності зареєстровано в ОМБТІ та РОП у книзі 164 доп. на стор. 1811. номер запису 3266, реєстраційний № 11329770.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано, про що вчинено актовий запис №637 від 21.08.07 року.

08 січня 2008 року зазначену трикімнатну квартиру було продано. Того ж дня, 08 січня 2008 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка складається з однієї житлової кімнати житловою площею 20,3 кв. м. та підсобних приміщень, загальною площею 37,9 кв.м. Право власності на цю квартиру зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 3500 в книзі 670-пр-15 18 березня 2008 року за № 18144398.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі № 22-ц/785/3259/14, було встановлено наступне:

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 після розлучення, примирилися та почали мешкати разом як одна родина, тому однокімнатна квартира АДРЕСА_4 є об'єктом спільної сумісної власності. ,

Після смерті ОСОБА_6, її спадкоємиця донька, відмовилася від успадкування спадщини на користь своєї доньки, онуки померлої - ОСОБА_4, яка у судовому порядку, відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси 15 серпня 2011 року отримала право власності на спірну квартиру АДРЕСА_4.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2012 року, вказане рішення Київського районного суду було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_4 було відмовлено.

19 грудня 2011 року спірний об'єкт - квартира АДРЕСА_4 була відчужена ОСОБА_4 на підставі договору дарування ОСОБА_3

Судом було встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено саме договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_4. Факт укладання саме договору купівлі-продажу підтверджується власноруч написаною розпискою, яку надала ОСОБА_4 ОСОБА_3 на підтвердження отримання нею 55000 доларів США від покупця квартири. Вказана обставина не спростована. Колегія суддів також вважає, що між вищезазначеними особами було укладено саме договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_4, тобто договір дарування є удаваним (ч. 1 ст. 235 ЦК України). Такий правочин не є нікчемним (ч.2 ст. 215 ЦК України), до нього застосовуються правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України), а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Окрім того, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 р у справі №2-5934/11, яке є чинним, встановлено факт мешкання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_6 з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_5; визнано квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5, яка складається в цілому з однієї житлової кімнати житловою площею 20,3 кв. м та підсобних приміщень, загальна площа квартири 37,9 кв. м., витребувано 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 у набувача ОСОБА_3

Також позивач зазначає, що з відповіді Третьої одеської державної нотаріальної контори від 28 грудня 2011 року №6554/01-16, вбачається, що згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкова справа не заводилась.

Частиною першою ст. 1270 УК України встановлений строк у шість місяців для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно з положенням частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Отже, виходячи з вищевикладеного, єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, який фактично прийняв спадщину, але не оформив свідоцтво про право на спадщину є ОСОБА_1, як стверджує останній в позові.

Виходячи з вищевикладеного позивач вважає, що він - ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, тобто він мав отримати ще 1/2 частини квартири, яка належала померлій на праві власності.

Тому ОСОБА_1, відповідно до приписів ч.3 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняв спадщину, адже на момент смерті мешкав разом з ОСОБА_6, утримував її та одноособово займався її похованням.

З урахуванням вищевикладеного, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа за вказаним позовом була розподілена судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2017 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

28 листопада 2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

05 квітня 2018 року в судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог та пропуском строку на звернення до суду.

18 травня 2018 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про забезпечення доказів - задоволено. Забезпечено докази по цивільній справі шляхом витребування з Третьої Одеської державної нотаріальної контори (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Космонавтів, 11-А) відомості щодо осіб (з зазначенням прізвища, ім'я, по батькові), які звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, яка постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_6, у разі наявності звернень, надати до суду належним чином завірені їх копії.

13 вересня 2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1, в якій позивачем заявлені вищезазначені судом позовні вимоги.

26 вересня 2018 року до суду на виконання ухвали суду від 13 вересня 2018 року надійшла заява Третьої Одеської державної нотаріальної контори з додатками до неї.

В судовому засіданні 16 жовтня 2018 року судом було ухвалено прийняти до розгляду вказану уточнену позовну заяву ОСОБА_1, під час проведення якого представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 було надано відзив на уточнену позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

29 жовтня 2018 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

06 листопада 2018 року до суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Єгоровій Наталії Юріївні.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року вирішено заявлений представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Єгоровій Наталії Юріївні, подану у цивільній справі №520/9216/17 - визнати необґрунтованим. Зупинити провадження по цивільній справі №520/9216/17 - до вирішення питання про відвід. Заяву передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді та секретаря судового засідання.

Справу за вказаною заявою про відвід судді відповідно до автоматизованої системи документообігу розподілено судді Салтан Л.В.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2018 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Єгоровій Наталії Юріївні, подану у цивільній справі №520/9216/17 - відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2018 року поновлено провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Судом також було встановлено, що представником відповідача було подано апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року про забезпечення доказів, у зв'язку з чим судом були виготовлені виділені матеріали справи та надіслані до апеляційного суду для розгляду вказаної апеляційної скарги, оскільки у відповідності до положень ЦПК України, ухвала про забезпечення доказів може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області, однак оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання.

В судовому засіданні 11.01.2019 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 11.01.2019 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача по справі щодо відшкодування витрат на правову допомогу, в яких відповідачка також просить суд відмовити у задоволенні позову, розгляд справи провести за її відсутності.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 30 серпня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Київського району міста Одеси.

11 липня 2005 року, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. у реєстрі за №2601, яка згідно зі ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 164 доп. на стор. 1811, номер запису 3266, реєстраційний номер 11329770.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, було розірвано, про що вчинено актовий запис №637 від 21.08.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3.

08 січня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. було посвідчено договір купівлі-продажу, на підставі якого вказану трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 було продано.

Того ж дня, 08 січня 2008 року, за договором купівлі-продажу, посвідченого тим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., було посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_6 було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_8, яка складається з однієї житлової кімнати житловою площею 20,3 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 379 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №3500 в книзі 670-пр-15 18 березня 2008 року за №18144398.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6.

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 08.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.

Спадкоємицею першої черги до майна ОСОБА_6 була - її дочка ОСОБА_12, яка написала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї дочки - ОСОБА_4.

ОСОБА_4 у відповідності до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України до нотаріальної контори з завою про прийняття спадщини не зверталася, спадкова справа у відношенні спадкового майна після смерті ОСОБА_6 не відкривалась.

29 червня 2011 року ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_12, в якому просила суд встановити факт прийняття нею спадщини та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_10, загальною площею 37,9 кв.м.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2011 року позов ОСОБА_4 було задоволено. Судом було встановлено факт прийняття ОСОБА_13 спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_10, загальною площею 37,9 кв.м.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_10.

19 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 нібито подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_10, право власності на яку ОСОБА_4 було зареєстровано.

У той же час, судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2012 року (провадження 22-ц/1590/4445/2012) скасовано рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2011 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру - відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили 12 грудня 2012 року.

Отже, судом встановлено, що підстава - рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2011 року, на підставі якого ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_10 - скасовано, однак до його скасування здійснила відчуження нерухомого майна на підставі договору дарування від 19.12.2011 року на користь ОСОБА_3

Також судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №2-5934/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_3, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділу спільного подружнього майна, витребування майна.

За наслідком розгляду вказаної справи апеляційним судом Одеської області було ухвалено остаточне рішення, яким рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 січня 2014 скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлення факт мешкання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1. Витребувано ? частину квартири АДРЕСА_1 у набувача ОСОБА_3.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 після розлучення, примирилися та почали мешкати разом як одна родина, тому однокімнатна квартира АДРЕСА_1, є об'єктом спільної сумісної власності.

Також судом було встановлено, що 19.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений не договір дарування, а саме договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1, факт укладення якого підтверджується власноруч написаною розпискою, яку надала ОСОБА_4 ОСОБА_3 на підтвердження отримання нею 55000 доларів США від покупця квартири.

Під час апеляційного розгляду справи, судом було встановлено, що вказана обставина не спростована ОСОБА_4, на заперечується позивачем та відповідає звичаям цивільного обігу, в якому таке майно як квартира не дарується сторонньому учаснику цивільних відносин з яким його нічого іншого крім такого правочину не пов'язує. Фактично презумпція оплатного відчуження такого роду майна сторонній людині. З таких підстав колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1, тобто договір дарування є удаваним. Такий правочин є нікчемним, до нього застосовуються правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з ч.4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У зв'язку з чим, у відповідності до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, вищевказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, так як встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, під час спорів між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Отже, судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року, який був розірваний 21.08.2007 року. Однак після розлучення, останні одразу ж примирились, та з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 почали мешкати однією сім'єю.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка визнана спільною сумісною власністю останніх, та право власності на ? частку якої визнано за ОСОБА_1

Також судом встановлено, що зазначена квартира, також була відчужена за договором-купівлі продажу ОСОБА_4 - ОСОБА_3, однак рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2011 року, на підставі якого ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру - скасовано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України).

У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. (стаття 1265 ЦК України).

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.

Щодо наявності або відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, суд зазначає наступне.

Як вже встановлювалось судом, спадкоємицею першої черги до майна ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, була - її дочка ОСОБА_12, яка написала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї дочки - ОСОБА_4.

ОСОБА_4 у відповідності до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України до нотаріальної контори з завою про прийняття спадщини не зверталася, спадкова справа у відношенні спадкового майна після смерті ОСОБА_6 не відкривалась.

Вказані обставини встановлювались судовими рішеннями станом на 28.04.2014 року, під час розгляду цивільної справи №2-5934/11 апеляційним судом Одеської області, а відтак додатковому доказуванню не підлягають.

Суд також зазначає, що на підстави ухвали суду від 07.11.2018 року, судом було витребувано та отримано лист Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 22.09.2018 року за вих. №7170/01-14, яким повідомлено, що державним нотаріусом було відкрито спадкову справу №619/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 на підставі заяви ОСОБА_1

Отже, на підставі зазначених обставин, додатково вбачається, що ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не зверталась.

Щодо того, що вказаний лист Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 22.09.2018 року за вих. №7170/01-14, на підставі якого судом встановлюються ці обставини, отриманий на підставі ухвали суду від 13.09.2018 року, яка на цей час оскаржена відповідачем по справі та на час ухвалення цього рішення, суду не відомо про наслідки апеляційного розгляду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

У той же час ч.1 ст 81 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач по справі будучи не згодним, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем до майна померлої ОСОБА_6, та посилаючись на те, що судом неналежним чином постановлено ухвалу суду від 13.09.2018 року, одночасно в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надала до суду жодних доказів на підставі того, що ОСОБА_4 здійснились дії щодо прийняття спадщини до майна ОСОБА_6

Відповідно до ч.2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

На підставі вищевикладених обставин, з урахуванням усіх обставин в цілому встановлених на підставі доказів наявних в матеріалах справи, та не доведеністю відповідачем прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6, судом встановлено, що ОСОБА_4 не прийняла спадщину у встановлений законом строк до майна ОСОБА_6, що в свою чергу також не спростовувалось третьою особою під час розгляду справи, а відтак спадкоємці до майна померлої ОСОБА_6, першої - третьої черги відсутні.

Щодо того, чи є ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги до майна ОСОБА_6 померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, суд зазначає наступне.

Так, відповідачем по справі заперечується вказаний факт, з огляду на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто менше ніж п'ять років, а відтак у відповідності до вимог ст. 1264 ЦК України ОСОБА_1 не може вважатись спадкоємцем четвертої черги, як і не підтверджено останнім належними доказами, що він мешкав разом з ОСОБА_6 разом по день смерті.

Однак, суд вважає вказані заперечення безпідставними, оскільки в порушення вимог ст. 81 ЦПК України необґрунтовані жодним доказом, а навпаки спростовуються вже встановленими судом обставинами.

Так, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України).

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім'ю складають особи, які спільно

проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК (435-15) не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК (435-15).

Як вже встановлювалось, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі №2-5934/11 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто по день смерті ОСОБА_6 мешкали однією сім'єю.

Отже, зазначеним рішенням суду встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на протязі 3 років та 9 місяців.

У той же час, як вже зазначалось, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року, який був розірваний 21.08.2007 року.

Отже до моменту встановлення судом факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6, останні перебували у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, суд зазначає, що безперервність спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім'єю, а відтак продовження їх стосунків одразу ж після розірвання шлюбу, підтверджується також встановленими обставинами викладеними в судовому рішенні Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі №2-5934/11.

Так під час розгляду цивільної справи №2-5934/11, судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 мешкали однією родиною, а саме що позивач - ОСОБА_1 постійно був зареєстрований за адресою придбаної однокімнатної квартири АДРЕСА_1, постійно мешкав у вказаній квартирі, усі витрати з поховання ОСОБА_6, поніс самостійно, оскільки, ні донька (ОСОБА_21.), ні онука (ОСОБА_22), участі у житті померлої не приймали.

Крім іншого, свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, підтвердили той факт, що ОСОБА_1 мешкав разом з ОСОБА_6 однією родиною по день її смерті, утримував сім'ю, займався похованням дружини.

Свідок ОСОБА_17, колишня власниця однокімнатної квартири АДРЕСА_1, пояснила, що вказану квартиру приходили дивитися ОСОБА_1 разом з дружиною, гроші за квартиру платив особисто ОСОБА_1, привозив свою краску для ремонту. Після продажу бачила їх разом як біля дому, так і в магазині, так як близько мешкали.

Свідок ОСОБА_15, подруга померлої ОСОБА_6, зазначила, що знає ОСОБА_1 20 років. Підтвердила, що квартиру він та його дружина купували разом, мешкали однією сім'єю. ОСОБА_1 утримував усю родину, також доньку та онучок померлої дружини. Сплатив поховання дружини ОСОБА_6, доньки ОСОБА_12 не було навіть на похованні матері.

Свідок ОСОБА_16, також підтвердила, що знає ОСОБА_1 більше 20 років. Він завжди утримував родину. Подружжя ОСОБА_1 посварилось та розірвали шлюб через те, що дружина усі кошти витрачала на онучок. ОСОБА_1 лікував та возив до лікарні дружину. Мешкали разом після розлучення, мали спільний бюджет, зробили ремонт, купили меблі, вбудовану кухню. Свідок підтвердила, що померла при ній неодноразово давала кошти онучкам ОСОБА_4 та її чоловіку. Донька ОСОБА_12 з померлою ОСОБА_6 не спілкувалася.

Суд, під час розгляду цивільної справи №2-5934/11, прийняв до уваги свідчення ОСОБА_15, ОСОБА_16, так як вони дійсно тісно спілкувалися з ОСОБА_18 та ОСОБА_19, як друзі родини, навідували родину за адресою мешкання та знають родинні відносини.

Також, суд прийняв до уваги свідчення свідка ОСОБА_17, яка продавала квартиру АДРЕСА_1, так як не вбачає у свідчення свідка будь-якої зацікавленості.

Суд першої інстанції критично оцінив свідчення свідка ОСОБА_5, голови правління «Наш будинок», який пояснив, що померла ОСОБА_17 робила ремонт, зверталася зареєструвати ОСОБА_19, мешкала одна. ОСОБА_1 він не бачив, усі платежі по квартирі сплачувала ОСОБА_6 Проте, як пояснив свідок, він ніколи не був у квартирі ОСОБА_6, тісно з родиною не спілкувався.

Таким чином, апеляційний суд при ухвалення зазначеного рішення від 28.04.2014 року по справі №2-5934/11 дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 після офіційного розлучення, примирилися та почали мешкати разом як одна родина, та 08 січня 2008 року однокімнатну спірну квартиру придбали у спільну сумісну власність.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлюється обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 після перебування у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року по 21.08.2007 року, не припиняли шлюбні відносини, період перебування в яких одразу ж продовжився з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_5, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року, а відтак строк перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім'єю безперервним після розірвання шлюбу, суд вважає встановленим.

На підставі чого, суд вважає доведеним, що ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги до майна померлої ОСОБА_6, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме по день смерті ОСОБА_6

Отже, судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем до майна ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді ? частки квартири АДРЕСА_1.

Щодо доводів відповідача про те, що ОСОБА_1 пропущено строк на прийняття спадщини, та взагалі пропущено строк на звернення до суду з цим позовом, суд вважає безпідставними оскільки відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Вищевказаними обставинами є встановленим той факт, що ОСОБА_1 мешкав однією сім'єю разом з ОСОБА_6, по день її смерті.

Крім того, ці обставини також підтверджуються довідкою наявною в матеріалах справи, а саме довідкою (витягом з домової книги про склад сім'ї та реєстрації) за вих. №23 від 13.09.2018 року, виданої ОСББ «НАШ ДІМ №83), відповідно до якої вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 мешкає та зареєстрований ОСОБА_1 з 04 квітня 2008 року.

Сторонами по справі не оспорювався той факт, що саме у зазначеній квартирі по день смерті була зареєстрована і мешкала ОСОБА_6

З урахуванням викладених обставин та того, що ОСОБА_1 мешкав однією сім'єю з ОСОБА_6 по день смерті останньої за однією адресою, у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

У зв'язку з чим, 24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_6 на підставі якої було заведено спадкову справу №619/2018, однак останній не в змозі отримати свідоцтво про право на спадщину щодо ? частки квартири АДРЕСА_1, на яку він має право для отримання в порядку спадкування за законом, оскільки, як вже встановлювалось судом право власності на зазначену частку нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_3, якою також оспорюється право позивача на частку у вказаній квартирі.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові.

Як вже зазначалось, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року, який був розірваний 21.08.2007 року. Однак після розлучення, останні одразу ж примирились, та з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 почали мешкати однією сім'єю.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка визнана спільною сумісною власністю останніх, та право власності на ? частку якої визнано за ОСОБА_1

Також судом встановлено, що квартира, також була відчужена за договором-купівлі продажу ОСОБА_4 - ОСОБА_3, однак рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2011 року, на підставі якого ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру - скасовано.

Отже вбачається, що ? частка квартири АДРЕСА_1, на яку ОСОБА_4 не набула належним чином право власності та здійснила відчуження ОСОБА_3, є власністю ОСОБА_6, та входить до складу спадщини, яка залишилась після її смерті, право на яку в порядку спадкування за законом має позивач по справі - ОСОБА_1

Статтею 328 ЦК України передбачено що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Як встановлено ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

У відповідності до с. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі викладеного вбачається, що належним власником ? частки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1. Є ОСОБА_1, яка йому підлягає присудженню в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, саме з володіння якої вибуло це майно поза її волею.

Судом не приймаються заперечення відповідача, щодо того, що вона є належним власником спірного нерухомого майна, та договір купівлі-продажу на підставі якого вона набула це майно від ОСОБА_4, не визнано недійсним, а тому відсутні підстави для витребування у неї спірного нерухомого майна, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, за положеннями зазначених норм права лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Як зазначено в Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Водночас суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13 та у постанові від 11 квітня 2014 року у справі № 6-52цс14, стосовно того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Правова Позиція по справі № 6-2233цс16 від 21.12.2016р. проголошує наступне: відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

За приписами ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що вказане спірне нерухоме майно - ? частка квартири АДРЕСА_1 вибуло з власності ОСОБА_6 поза її волі, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2011 року, яким визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4, яке (рішення) в свою чергу в подальшому було скасовано, тобто ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру набуто незаконно, внаслідок чого остання не мала права відчужувати спірну квартиру на користь ОСОБА_3, що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартири, тобто поза волею яких вибуло з власності спірне майно, та в подальшому право власності на ? частки цієї квартири було визнано за ОСОБА_1, а інша ? частка є спадковим майном після смерті ОСОБА_6, право на яку в порядку спадкування має ОСОБА_1, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині витребування ? частки зазначеної квартири, з незаконного володіння ОСОБА_3 - є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_1 обґрунтованими, такими, що знайшли своє правове обґрунтування, а відтак підлягаючими задоволенню, у зв'язку з чим, слід визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 ? частку квартири АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

З урахуванням задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати понесені останнім зі сплати судового збору в загальній сумі 2655 гривень 00 копійок.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 27207 грн. за наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги.

При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було надано до суду лише орієнтований розрахунок судових витрат та договір про надання юридичних послуг від 10.08.2017 року.

З вказаного договору вбачається, що він укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_20, яка приймала участь у справі, як представник позивача.

За умовами вказаного договору, послуги представника, зазначені в розділі 1 цієї угоди, оплачуються клієнтом виходячи з договірної вартості в сумі 12100 гривень, до якої також входить вартість за надані послуги: правовий аналіз документів, складання і подання документів, участь в судових засіданнях.

Проте, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним процесуальних дій, не надано доказів (акти виконаних робіт), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги.

Крім того, суду не надано доказів на підтвердження сплати позивачем вказаної суми цих витрат встановлених договором від 10.08.2017 року, у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає різниця сум, оскільки у попередньому орієнтованому розрахунку судових витрат, позивачем зазначено, що витрати на правову допомогу в цілому складають в сумі 27207 гривень, у той же час, як відповідно до договору про надання юридичних послуг від 10.08.2017 року вартість цих витрат складає в сумі 12100 гривень 00 копійок.

Отже, встановивши, що у справі відсутні достатні, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, докази на підтвердження факту надання, тривалості надання правової допомоги, і сплати позивачем цих коштів, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: 65000, АДРЕСА_6) до ОСОБА_3 (місце проживання: 65000, АДРЕСА_6), третя особа - ОСОБА_4 (місце проживання: 65000, АДРЕСА_9), про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, ? частку квартири АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, витрати по сплаті судового збору в сумі 2655 (дві тисячі шістсот п'ятдесят п'ять) гривень 00 копійок.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, про відшкодування витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14 січня 2019 року.

Головуючий Калініченко Л. В.