Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2019 Справа №607/15947/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого-судді Братасюка В.М.

за участі секретаря с/з Созанської Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської рали про позбавлення батьківських прав ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської рали про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вимогу мотивує тією обставиною, що під час шлюбу у них з відповідачем народилася донька ОСОБА_4, 2007 р.н.. Усі труднощі утримання та виховання дитини несе позивачка, натомість відповідач після розірвання шлюбу в січні 2014 року, залишив позивачку і їх спільну дитину, про доньку не турбувався взагалі, не брав і не бере участі у її вихованні, не цікавиться станом здоров'я. Відповідач самоусунувся від виконання батьківського обов'язку, а тому позивачка вважає, що існують усі підстави до задоволення її позовних вимог.

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позов підтримав та просять вимоги задовольнити, виходячи з мотивів викладених в позовній заяві. В засідання направив письмову заяву про розгляд справи за власної відсутності та підтримку позову.

Відповідач в судове засідання в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа не забезпечила явку в судове засідання повноважного представника, хоча своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи Суд встановив наступні обставини.

13.06.2002 року між сторонами справи було укладено шлюб, і від цього шлюбу народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюбі сторін спору було розірвано 14 січня 2014 року.

Позивачка проживає разом з донькою окремо відповідача і, як стверджує у позові ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в січні 2014 року, відповідач залишив позивачку і їх спільну дитину, про доньку не турбувався взагалі, не брав і не бере участі у її вихованні, не цікавиться станом здоров'я.

23 липня 2018 року відповідач склав нотірально посвідчену заяву в реєстрі за №3449, змістом котрої ствердив, що перебуваючи в ясній пам'яті та здоровому розумі, розуміючи значення власних дій, без будь якого примусу, діючи добровільно, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Питання доцільності позбавлення позивача батьківських прав також було предметом розгляду органу опіки та піклування, котрий склав відповідний висновок, затверджений рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської рад №931 від 05.12.2018 року.

Висновком рекомендовано вважати за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач на засіданні комісії не з'являвся, не повідомляв про причини неявки, проте надіслав озвучену вище нотірально посвідчену заяву в реєстрі за №3449

Вирішуючи спір видається необхідним зазначити наступне.

Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди є актом свідомої поведінки, коли особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та про поновлення батьківських прав», наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Як наголошує ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2010 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06):

«47. Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у

демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8

Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).»

Оцінюючи надані учасниками справи докази у їх сукупності, Суд приймає аргументи позивача, оскільки останнім належними, допустимими та достатніми за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом» доведено, що відповідач протягом тривалого проміжку часу не вживав жодних заходів, щоб побачитися з дитиною, поцікавитися її життям, станом здоров'я та навчання, матеріального становища, а тому позов є обґрунтованим і до задоволення підлягає, шляхом позбавлення батьківських прав відповідача, що є для відповідача саме тим крайнім заходом, на застосування якого він справедливо заслуговує, оскільки фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо виховання та утримання доньки, суду не надав доказів існування об'єктивних причин з яких не має можливості встановити постійне спілкування, брати участі в її вихованні та утриманні, тобто піклуватися про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування, спілкуватися в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дитини.

Більш того Суд наголошує, що відповідач складаючи заяву 23 липня 2018 року посвідчену нотаріально в реєстрі за №3449, змістом котрої ствердив, що перебуваючи в ясній пам'яті та здоровому розумі, розуміючи значення власних дій, без будь якого примусу, діючи добровільно, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 -

разом з тим, вочевидь, не перебував при здоровому розумі та ясній пам'яті, і не зовсім розумів значення власних дій, коли спільно з позивачкою ухвалював рішення народити дитину, від якої з такою легкістю відмовляється, а відтак рішення про позбавлення відповідача батьківських прав безперечно відповідатиме інтересам дитини.

Така незрозуміла з точки зору здорового глузду поведінка ОСОБА_3, як батька дитини, в сукупності із змістом заяви від 23.07.2018 року, дозволяє Суду відступити від звичної практики для початку висловити відповідачу застереження, що він може бути позбавлений батьківських прав в разі продовження нехтування виконанням батьківських обов'язків.

Керуючись ст.ст. 3,6,81, 82, 265 ЦПК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, затвердженою Резолюцією ООН, ч.3 ст. 51 Конституції України, ст. 164 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», Суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_3 768, 40 грн. судового збору в дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою

заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денпий строк з дня складання повного тексту рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_2 АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_3 АДРЕСА_1.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк