ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2786/19 Справа № 179/2286/17 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 процентів річних та інфляційних сум за договором позики /а.с.2-4/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 27 червня 2011 року набрало законної сили рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2011 року по справі № 2-431/11, яким стягнуто з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 93 532, 19 грн. На теперішній час сума позики повернута не була, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних сум.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму індексу інфляції за час прострочення сплати боргу у розмірі 45 484, 77 грн. та три відсотки річних від суми у розмірі 17 581, 49 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.74-75/.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, що підлягали застосуванню до правовідносин сторін, допущено порушення норм процесуального права щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що призвело до неправильного вирішення справи /а.с.78-81/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 10 500 доларів США, які він зобовязався повернути до 31 грудня 2009 року в доларах, еквівалентну в гривнях по комерційному курсу на момент погашення боргу.

Дані обставини встановлені рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2011 року та додаткового доказування не потребують в силу ст.82 ЦПК України.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2011 року по справі № 2-431/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 стягнуто з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 93 532, 19 грн. /а.с. 5/.

На примусове виконання рішення суду Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області 12 липня 2011 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 93 532, 19 грн., судовий збір 925 грн., витрати на ІТЗ 120 грн. та 1 000 грн. витрати на правову допомогу.

В Магдалинівському районному відділі ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження №27608271 з виконання вищезазначеного виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 93 532, 19 грн. 30 липня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ Про виконавче провадження, у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Таким чином на час розгляду справи сума боргу за договором позику позивачу повернута не була. Будь-яких доказів спростовуючих дані обставини матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Враховуючи наведені норми закону колегія суддів погоджується з висновком районного суду про необхідність застосування наслідків ст.625 ЦК України до даних правовідносин з огляду на непогашення суми боргу в повному обсязі на час розгляду справи.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики та не повернув позивачу суму боргу, прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Посилання відповідача у своїй апеляційній скарзі про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин колегі суддів не може прийняти до уваги, з огляду на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції такі вимоги заявлено не було, тоді як відповідач приймав свою участь у її розгляді справі через свого представника та не скористався своїм процесуальним правом щодо заявлення клопотань.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Також колегія суддів не може прийняти доводи апеляційної скарги щодо часткового погашення суми боргу за договором позики, оскільки відповідачем не зазначаються суми погашення заборгованості та дати їх сплати, та не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. ОСОБА_3 ОСОБА_3