Віньковецький районний суд Хмельницької області
Справа № 670/560/18
Провадження № 2/670/15/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 року смт. Віньківці

Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Волкової О.М.

з участю секретаря Козяра О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Віньківці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2, у якому просила визнати його таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Дашківці по вул. Філіваркова, 18, Віньковецького району Хмельницької області. Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 також просила примусово виселити відповідача із вказаного житлового будинку.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 03.02.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 428, вона придбала у приватну власність житловий будинок в с. Дашківці, по вул. Філіваркова (колишня Фрунзе), № 18 Віньковецького району Хмельницької області та є власником вказаного домоволодіння.

На момент купівлі-продажу позивач не володіла інформацією відносно зареєстрованих осіб чи осіб, що мали право на користування вказаним житловим будинком, а продавець таку інформацію від неї приховала. Однак маючи намір у 2018 році відчужити вказаний житловий будинок, ОСОБА_1 з'ясувала, що у ньому зареєстрована стороння особа - ОСОБА_2. Після цього вона звернулась до нього із проханням добровільно знятись з реєстрації, однак він категорично відмовився. 27.04.2018 року позивач подала заяву до Віньковецького відділення поліції Ярмолинецького відділу поліції ГУНП у Хмельницькій області про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за відмову добровільного зняття з реєстрації із належного їй на праві приватної власності домоволодіння, на що 04.05.2018 року отримала відповідь, що виниклі між нею та відповідачем правовідносини є цивільно-правовими та їй рекомендовано звернутися до суду. Оскільки відповідач самоправно, проти волі та дозволу позивача, будучи зареєстрованим у спірному домоволодінні без достатніх правових підстав, перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власністю, не сплачує комунальних послуг за користування житлом, не оплачує орендної плати, своєю присутністю створює перешкоди у здійсненні права власності, не бажає звільнити будинок на вимогу ОСОБА_1 шляхом самостійного зняття з реєстрації та виселення, вона просить примусово виселити його із спірного домоволодіння.

Ухвалою суду від 23.08.2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08.10.2018 року прийнято у цивільній справі заяву представника позивача ОСОБА_3 про уточнення позовних вимог до розгляду, закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 04.01.2018 року прийнята відмова представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від частини позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, а саме визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком в с. Дашківці по вул. Філіваркова, 18, Віньковецького району Хмельницької області, та провадження в цій частині закрито.

У судове засідання 04.01.2019 року учасники справи не зявились.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги про виселення просила задовольнити, усунувши перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачем права власності шляхом виселення відповідача із житлового будинку.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 також надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити.

За неявки сторін справа розглянута згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 07.12.2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала. Пояснила, що при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння продавець ОСОБА_5 не повідомила покупця ОСОБА_1 про те, що у будинку зареєстрований відповідач, і нотаріусом це не зясовувалось. Пізніше позивач довідалась, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку, але постійно у ньому не проживав, оскільки наймався на роботу до орендарів земельних ділянок, які й забезпечували його житлом. Однак протягом останнього року відповідач почав проживати у спірному будинку з дозволу сестри позивача -- ОСОБА_6, яка дала йому ключі і дозволила вселитись. На теперішній час позивач бажає відчужити будинок, але через відмову ОСОБА_2 звільнити приміщення та знятись із реєстрації, вона позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у судовому засіданні 27.12.2018 року позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити. Пояснила, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку з дозволу попереднього власника -- ОСОБА_5, які між собою усно домовились, що взамін відчуження ОСОБА_2 своєї двохкімнатної квартири у м. Вінниця на користь ОСОБА_5 остання дозволяє йому проживати на праві власності у будинку в с. Дашківці по вул. Фрунзе (Філіваркова), 18. Однак ОСОБА_5 ввела ОСОБА_2 в оману і будинок на нього не переоформила, про що він дізнався лише тоді, коли ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом. Водночас, представник не заперечувала, що фактично ОСОБА_2 проживає у будинку безпідставно без дозволу власника, тобто позивача, але знятись з реєстрації і виселитись він не може, бо у нього немає іншого житла.

Заслухавши представників сторін, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку в с. Дашківці по вул. Фрунзе (теперішня Філіваркова), 18, Віньковецького району Хмельницької області на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Віньковецької державної нотаріальної контори Хмельницької області ОСОБА_7 та зареєстрованого у реєстрі за № 428 (а.с. 10-11).

Зазначений договір недійсним не визнаний.

Згідно довідки Дашковецької сільської ради № 356 від 24.04.2018 року (а.с. 14) та інформації Віньковецького районного сектору Управління державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 12.12.2018 року (а.с. 64) ОСОБА_2 значиться зареєстрованим з 18.07.2006 року за адресою: Хмельницька область, Віньковецький район с. Дашківці вул. Фрунзе, 18, але за чиєю заявою невідомо у звязку з терміном зберігання таких заяв протягом трьох років.

Як показав у суді свідок ОСОБА_8, він разом із своєю дружиною ОСОБА_5, яка доводиться рідною сестрою позивача, на теперішній час проживає у с. Дашківці, а в 2014 році через відсутність власного житла вони деякий час мешкали у будинку ОСОБА_1 по вул. Фрунзе (Філіваркова), 18. На той час ОСОБА_2 жив у сусідньому селі Нетечинці, а приблизно півтора року тому повернувся у с. Дашківці, та ОСОБА_6 без дозволу своєї сестри, тобто позивача, дала йому ключі і дозволила жити у спірному будинку. ОСОБА_8 також зазначив, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 про реєстрацію відповідача у будинку відомо не було, а дізналась вона про це в 2018 році, коли звернулась за довідкою у Дашковецьку сільську раду.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені також у ст. 321 ЦК України.

Відповідно до ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї ні колишнього власника будинку ОСОБА_5, яка 03.02.2009 року розпорядилася зазначеним будинком, продавши його позивачу, ні теперішнього власника ОСОБА_1

Крім того, як вбачається із договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями від 03.02.2009 року (а.с. 10), спірний будинок належав колишньому власнику ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Віньковецькою державною нотаріальною конторою Віньковецького району Хмельницької області від 23.03.2000 року, а відповідач ОСОБА_2 значиться зареєстрованим у ньому починаючи з 18.07.2006 року (а.с. 10, 64), та періодично проживає у будинку.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 406 цього Кодексу сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Отже, після укладення 03.02.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договору купівлі продажу жилого будинку з надвірними будівлями припинились обставини, які були підставою для встановлення сервітуту на користування відповідачем ОСОБА_2 жилим будинком, та із припиненням права власності колишнього власника будинку відповідач втратив право користуванням жилим приміщенням.

Таким чином суд, встановивши, що відповідач вселився та проживає у будинку зі згоди колишнього власника, не є власником та наймачем цього будинку, не є членом сім'ї позивача, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язаний, користується будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажає, чим порушуються права позивача на користування та розпорядження ним своїм майном, тому з метою захисту порушеного права власності позивача на будинок відповідач ОСОБА_2 підлягає виселенню.

Керуючись ст. 317, ст. 321, ст. 383, ст. 391, ст. 405, ст. 406 ЦК України, ст. 155, ст. 156, ЖК Української РСР, ст.ст. 10-13, ст. 17, ст. ст. 258-259, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 її житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами в с. Дашківці по вул. Філіваркова (колишня Фрунзе), 18, Віньковецького району Хмельницької області шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, із житлового будинку в с. Дашківці по вул. Філіваркова (колишня Фрунзе), 18, Віньковецького району Хмельницької області.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 11.01.2019 року.

Суддя О.М.Волкова