Справа № 466/4198/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/1708/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, уточнивши позовні вимоги, просив припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 ; виділити йому в натурі майно (частку в квартирі) у спільній сумісній власності у виді 1/3 частини в квартирі, як на окрему загальною площею 11,00 кв.м. з правом загального користування коридором, кухнею та іншим додатковим нежитловим приміщенням, що є частиною квартири; визнати за ним право власності на 1/3 частини в квартири; визначити за ним порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , зокрема, житловою кімнатою №7 (11,00 кв.м.), лоджією №9 (1,60 кв.м.) та у спільному користуванні залишити коридор №1, вбиральню №2, ванну №3, кухню №4 (загалом 22,1 кв.м.); судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що у квартирі АДРЕСА_1 з 1973 року зареєстровані він, його колишня дружина ОСОБА_5 та повнолітня донька ОСОБА_3 , які разом з позивачем є співвласниками цієї квартири, яка ними приватизована в 2013 році. Квартира є окремою, складається з трьох кімнат та кухні, загальною площею 59,70 кв.м, на одну особу частка житлової площі становить 13,3 кв.м. та додаткова 6,6 кв.м. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 іншими співвласниками, з якими існують неприязні відносини, чиняться перешкоди у користуванні квартирою, змушений звернутися до суду із зазначеними вище позовними вимогами.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 на три окремі частки.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 у користування кімнату, площею 11,0 кв.м. та лоджію, площею 1,60 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 ; у спільному користуванні залишити коридор, вбиральню, ванну та кухню.

У решті вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати судовий збір в розмірі 640 грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 6500 грн.

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в апеляційній скарзі покликаються на те, оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не повністю відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, покликаються на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не з`ясував та не дослідив всіх обставин справи, оскільки відповідачі не були допитані судом, які не з`являлися до суду через важкий стан здоров`я, а представник ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість прибути в судове засідання у зв`язку з представництвом інтересів клієнтів в інших судах. Однак суд не врахував поважності причини відсутності її представника у даній справі та виніс рішення без дослідження всіх вагомих обставин справи. Також покликаються на те, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позивач просив суд визначити порядок користування квартирою згідно з додатком №1, який є частиною висновку експерта №18-17Е від 07.11.0217 року. Апелянти вважають, що дана вимога не підлягала до задоволення, оскільки у висновку експерта чітко зазначено, що з варіантом 1 в кімнаті (6) необхідно влаштувати перегородки та встановити двері, переобладнання необхідно погодити в Управлінні регулювання забудови Департаменту містобудування м. Львова відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради. За таким погодженням позивач в Управління регулювання забудови Департаменту містобудування м. Львова не звертався. Крім того, позивач проживає в кімнаті площею 10,1 кв.м, в спільному користуванні у сторін є коридор площею 7,9 кв.м, вбиральня площею 1,3 кв.м, ванна площею 2,2 кв.м та кухня 6,8 кв.м, а тому вони погоджуються з таким варіантом поділу квартири, однак у них була відсутня можливість внести свої пропозиції через відсутність в судовому засіданні. Враховуючи наведене просили рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 травня 2018 року скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким виділити ОСОБА_1 у користування кімнату, площею 10,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , у спільному користуванні залишити коридор, вбиральню, ванну та кухню. В частині стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесених ним судових витрат - судовий збір у розмірі 640 грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 6500 грн. - відмовити повністю. Рішення в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, незаборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. (ст. 368 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина 1 ст. 356 ЦК України передбачає, що власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 04.03.2013 року Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Зважаючи на те, що на момент звернення до суду з позовом спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , частки яких є рівними, підставною є позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/3 ідеальну частку у квартирі АДРЕСА_1 та припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується ОСОБА_5 та ОСОБА_3 лише в частині виділення ОСОБА_1 у користування кімнати, площею 11,0 кв.м. та лоджії, площею 1,60 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , то законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині позовних вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, і оскільки спірна квартира складається із трьох кімнат та кухні загальною площею 59,70 кв.м., житловою площею 39,90 кв.м., суд дійшов висновку про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , надавши позивачу у користування житлову кімнату площею 11,00 кв.м та лоджію, площею 1,60 кв.м, залишивши у спільному користуванні коридор, вбиральню, ванну та кухню.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яким відповідає його частці у праві спільної часткової власності У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності кільком особам може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у житловому приміщенні.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, що відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав, як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року справа №6-1500цс15.

Сторони у справі, позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , є суб`єктами спільної часткової власності квартири

АДРЕСА_2 складається з трьох житлових кімнат, відповідно площею 11.0 кв.м, 10.1 кв.м, 14.9 кв.м, кухні площею 6.8 кв.м, коридор площею 11.8 кв.м, вбиральня площею 1.3 кв.м, ванна площею 2.2 кв.м, засклена лоджія площею 1.6 кв.м. Житлова площа квартири 39.9 кв.м,загальна площа 59.7 кв.м, вхід у кімнату площею 11.0 кв.м та на лоджію існує через кімнату площею 14.9 кв.м, тобто, кімната площею 11.0 кв.м і лоджія не є ізольованими приміщеннями.

На кожного зі співвласників припадає житлової площі в розмірі 13.3 кв.м, площа житлової кімнати, яку просить виділити позивач становить 11.0 кв.м, що є меншою за площу, яка припадає на позивача.

Висновком №18-17Е судової інженерно-технічної експертизи від 07.11.2017 року, проведеної ФО-П Коник ОСОБА_7 В ОСОБА_8 , підтверджується, що поділ в натурі квартири АДРЕСА_1 технічно неможливий.

У висновку №18-17Е судової інженерно-технічної експертизи від 07.11.2017 року, проведеної ФО-П Коник ОСОБА_9 , щодо можливих варіантів визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/3, за умови, що кожен із співвласників користується кухнею, коридором, підвалом на іншими додатковими нежитловими приміщеннями, зазначено, що існує два можливих варіанти порядку користування квартирою.

Варіант 1 (додаток 1): ОСОБА_1 виділити: 7-житлова кімната 11 кв.м.; 9-лоджія засклена 1,6 кв.м., всього 12,6 кв.м. В спільному користування залишити 1-коридор, площею 11,8 кв.м.; 2-вбиральня, площею 1,3 кв.м.;3 ванна, площею2,2 кв.м.; 4-кухня, площею 6,8 кв.м. Всього у спільному користуванні 22,1 кв.м., всього по квартирі 13 кв.м

АДРЕСА_3 (додаток 2) ОСОБА_1 виділити: 5-житлова кімната 10,1 кв.м.; всього 10,1 кв.м. В спільному користування залишити 1-коридор, площею 7,9 кв.м.; 2-вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 3 ванна, площею 2,2 кв.м.; 4-кухня, площею 6,8 кв.м. Всього у спільному користуванні 18,2 кв.м., всього по квартирі 10,2 кв.м.

Експертним висновком передбачена грошова компенсація за можливе відхилення від ідеальної (1/3) частки ОСОБА_1 , при визначенні порядку користування квартирою АДРЕСА_1 : за варіантом 1- 1291 грн. (компенсація належиться іншим співвласникам); за варіантом 2 48432.00 грн. (компенсація належиться ОСОБА_1 ).

Також експертом зазначено, що за варіантом №1 в кімнаті (6) необхідно влаштувати перегородки та встановити двері (додаток 1). Варіант 1 необхідно погодити в Управлінні регулювання забудови департаменту містобудування м. Львова, відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради №481 від 02.06.2017 року «Про затвердження порядку надання вимог до архітектурно-планувальної частини проекту на реконструкцію (реставрацію) житлових та нежитлових приміщень без зміни зовнішньої конфігурації будівлі (споруди), влаштування в існуючих житлових будинках, адміністративно побутових будівлях підприємств та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення».

Однак за таким погодженням до Управління регулювання забудови департаменту містобудування м. Львова, ОСОБА_1 не звертався, і таке позивачем суду першої інстанції до матеріалів справи не долучалося.

Аналізуючи зміст листа Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради №2401-1785 від 19.03.2019 року, долученого позивачем в суді апеляційної інстанції, слід зазначити, що такий містить лише інформацію (роз`яснення) щодо можливого порядку вирішення питання проведення перепланування у квартирі.

Оскільки у висновку експерта зазначено, що для визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/3 та виділення ОСОБА_3 житлової кімнати розміром 11 кв. м та лоджію площею 1.6 кв.м слід влаштувати перегородки та встановити двері, а також погодити такий варіант в Управлінні регулювання забудови департаменту містобудування м. Львова, що позивачем зроблено не було, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення цієї позовної вимог є передчасним.

На думку колегії суддів не може бути задоволена позовна вимога ОСОБА_1 про визначення порядку користування спірною квартирою, відповідно до якого ОСОБА_1 слід виділити житлову кімнату площею 11.0 кв. м та лоджію площею 1.6 кв. м, оскільки вхід у кімнату площею 11.0 кв.м є можливий лише через кімнату площею 14.9 кв.м, яка також залишиться у спільному користуванні позивача та відповідачів, які відповідно до такого варіанту встановлення порядку користування квартирою матимуть у відокремленому від позивача користуванні лише кімнату площею 10.1 кв.м, що свідчить про нерівні умови користування квартирою позивачем та відповідачами, а також про порушення прав інших співвласників квартири, ОСОБА_5 та ОСОБА_3

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , категорично заперечив щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з запропонованим експертом другим варіантом порядку користування цією квартирою, з яким погодилися відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування спірною квартирою, відповідно до якого ОСОБА_1 слід виділити житлову кімнату площею 11.0 кв. м та лоджію площею 1.6 кв. м, залишивши у спільному користуванні коридор, вбиральню, ванну та кухню, слід відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог, позивачем ОСОБА_1 не оскаржується.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме житловою кімнатою, площею 11,00 кв.м, слід відмовити у стягненні на його користь витрат за проведення експертизи №18-17Е від 07.11.2017 року в розмірі 6 500 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 травня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 ідеальну частку у квартирі АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.