Справа № 344/5555/17
Провадження № 22-ц/4808/199/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

21 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянтів ОСОБА_1, представників позивача Цюрпіти М.В. та Чупірчука Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за послуги теплопостачання та судового збору,за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Пастернак І.А. 27 листопада 2018 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позовом про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, збільшивши та доповнивши у ході розгляду справи позовні вимоги. В обґрунтування позову зазначено, що надає послуги теплопостачання для квартири АДРЕСА_1, в якій проживають відповідачі. Свої обов'язки по оплаті отриманих послуг відповідачі належним чином не виконують, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач попередньо звертався до суду із заявою про видачу судового наказу №204н від 24.11.2016 року про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 16712,10 грн та 689 грн судового збору. Судовий наказ виданий 03.02.2017 року, однак ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.03.2017 року скасований за заявою ОСОБА_4 Позивачем оприлюднено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання (офіційно опублікований на сайті підприємства та в газеті «Західний кур'єр» від 13.12.2012 року). Оскільки зі сторони споживача не надходило жодних пропозицій та зауважень протягом місяця щодо умов запропонованого позивачем договору, тому згідно чинного законодавства договір вважається укладеним та є загальнообов'язковим для виконання сторонами. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та доповнення до позовної заяви, остаточно позивач просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.10.2011 року по 01.03.2017 року за адресою АДРЕСА_1 в розмірі13061,24 грн, за період з 01.03.2017 року по 01.11.2018 року в розмірі 6968,95 грн, а всього разом - 20030,19 грн та судові витрати у розмірі 1600 грн (а.с. 2-3, 64, 69-72).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 20 030 грн 19 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5. на користь ДМП "Івано-Франківськтеплокомуненерго" по 455,50 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь держави по 344,50 грн. судового збору з кожного (а.с.94-96).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_8 подана апеляційна скарга з мотивів незаконності рішення і ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що не отримувала та не знала на момент розгляду справи про наявність заяв про збільшення позовних вимог з додатками від 15.11.2018 року та від 16.11.2018 року. Зазначені доповнення до позовної заяви та заява про збільшення позовних вимог прийняті та розглянуті судом першої інстанції по суті в судовому засіданні 27.11.2018 року, в порушення норм процесуального закону, оскільки згідно п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подана заява про збільшення позовних вимог та доповнення до позову вже після початку розгляду справи по суті, яке відбулося 11.06.2018 року, у зв'язку з чим судом не було дотримано визначеного процесуальним законом порядку і послідовності вчинення процесуальних дій, а її було позбавлено можливості надати свої пояснення, доводи і заперечення щодо вказаних документів про їх неприйнятність та безпідставність.

На думку апелянта, суд повинен був розглядати позов виключно в межах вимог первісного позову щодо стягнення заборгованості в розмірі 13 061,21 грн, а подані позивачем заяви про збільшення позовних вимог від 16.11.2018 року та доповнення до позову від 15.11.2018 року повернути позивачу без розгляду як такі, що подані в порушення процесуального закону. В свою чергу, прийняття до розгляду судом зазначених заяв призвело до значного погіршення її становища і порушення прав в частині безпідставного стягнення завищеної суми коштів.

Також зазначила, що рішення суду про стягнення суми боргу за період з 01.10.2011 року по 01.11.2013 року прийняте поза межами трирічного строку позовної давності, враховуючи, що позивач ще в листопаді 2016 року звертався із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, який був виданий міським судом 03.02.2017 року і скасований ухвалою цього суду за її заявою 22.03.2017 року. Крім того, позивач знав про порушення своїх прав ще у 2000 році, з часу відключення її квартири від централізованої мережі та припинення оплати з цього часу.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову і стягнення суми заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.11.2013 року по 01.03.2017 року (а.с.106-110).

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що в розгляді справи участі не приймала у зв'язку з тим, що не була належним чином повідомлена про день та час судового розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами, адресованим на її ім'я. Неналежне повідомлення про час і місце розгляду справи позбавило її права на подання заяви про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом стягнуто борг за теплоенергію за період з 01.10.2011 року по 01.11.2018 року, тобто поза межами встановленого ст.257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності. З врахуванням наведеного, просить апеляційний суд вирішити її заяву про застосування позовної давності, яку долучає до апеляційної скарги.

Також зазначила, що суд безпідставно прийняв до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог та доповнення до позовної заяви, що подані ним в порушення норм процесуального закону після початку розгляду справи по суті і без долучення доказів їх направлення всім учасникам справи.

В своєму рішенні суд зазначив, що заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 20 030,19 грн, яку просив стягнути з позивачів, виникла з 01.10.2011 року по 01.11.2018 року з посиланням на розрахунки боргу за теплоенергію, що містяться в матеріалах справи на а.с.4, 64. При цьому суд не звернув уваги, що вказані розрахунки містять відомості тільки щодо нарахування коштів за період, починаючи з 01.03.2014 року (з незрозумілим обліком боргу в сумі 3786,11 грн) та не узгоджуються між собою, не відображають всього періоду нарахувань і містять протиріччя між собою в частині обсягу нарахованих сум за надані послуги. З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.116-120).

Представником ОСОБА_5 в апеляційній інстанції подано заяву про застосування позовної давності, в якій зазначено, що в задоволенні позову слід відмовити, зокрема, у зв'язку з тим, що до даного спору підлягає застосуванню позовна давність. Так, 24.11.2016 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, який був виданий Івано-Франківським міським судом 03.02.2017 року і скасований ухвалою цього суду за заявою ОСОБА_4 22.03.2017 року. Враховуючи ту обставину, що подання кредитором заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності, то позивачем пропущена позовна давність до вимог про стягнення заборгованості за надання послуг з теплопостачання за період з 01.10.2011 року по 24.11.2013 року. В зв'язку з чим слід застосувати строки позовної давності до даного спору та відмовити в задоволенні позову. Просить застосувати строки позовної давності та відмовити у позові (а.с.121-123).

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 представник ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» зазначає, що не погоджується з доводами апелянта та вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджені матеріали справи, оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 19.11.2018 року позивачем відправлено цінним листом на ім'я ОСОБА_4 доповнення до позовної заяви з додатками та заяву про збільшення позовних вимог з додатком в двох примірниках, тобто, для двох відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які зареєстровані за одною адресою. Наведене підтверджується описом до цінного листа, оригінал якого з квитанцією та накладною знаходиться в матеріалах справи. Таким чином, позивач при поданні доповнення до позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог дотримався вимог ч.5 ст.49 ЦПК України. Направлений позивачем лист відділенням поштового зв'язку було повернуто на адресу підприємства, а згідно прикріпленої до конверта довідки вказано причину повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» (05.12.2018р.).

Оскільки ухвала про відкриття провадження у справі від 12.05.2017 року постановлена до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року (дата набрання чинності 15.12.2017р.), то в ухвалі не зазначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного провадження. Дана справа розглядалася за правилами загального позовного провадження. Таким чином, судом правомірно прийнято до розгляду доповнення до позовної заяви та заяву про збільшення позовних вимог, оскільки останні подані з доказами про направлення їх іншим учасникам справи та у встановленому законом порядку.

Також вважає недоцільним посилання апелянта на те, що суд не звернув уваги на те, що розрахунки заборгованості не відображають всього періоду нарахувань, оскільки позивачем до доповнення до позовної заяви додано детальний розрахунок заборгованості за період з 01.10.2011 року по 01.03.2017 року, а до заяви про збільшення позовних вимог додано розрахунок за період з 01.03.2017 року по 01.11.2018 року.

Щодо застосування строку позовної давності, то в судових засіданнях суду першої інстанції ОСОБА_4 брала участь, однак, під час розгляду справи ні в усній, ні в письмовій формі не заявляла клопотання про застосування такого строку. Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення суду без зміни (а.с.139-142).

Аналогічні пояснення містяться у відзиві представника ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на апеляційну скаргу ОСОБА_4 (а.с.158-160).

Вислухавши пояснення представника апелянтів та представників позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1994 року, виданого агентством по приватизації державного житлового фонду.

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 16.05.2017 року встановлено, що відповідачі проживають та зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с.34-35), який знаходиться на території діяльності позивача. Зазначений будинок забезпечується тепловою енергією, яку надає позивач.

16.08.2011 року Івано-Франківською міською радою прийнято рішення про визначення КП «Єдиний розрахунковий центр» балансоутримувачем багатоквартирних будинків (а.с200-202).

Відповідно до Договору № 15 від 01.10.2011 року КП «Єдиний розрахунковий центр» (балансоутримувачем, управителем) в порядку статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» уповноважив виробника послуг ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на укладення договорів про надання послуг між споживачами та виробником, а також нарахування плати за цими договорами, в тому числі пеней та штрафів (а.с.24-27).

У 2012 році ДМП "ІФТКЕ" оприлюднено Договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті "Західний кур'єр" від 13.12.2012 року (а.с.20-23).

05.10.2017 року ДМП "ІФТКЕ" оприлюднено публічний договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.10.2017 року офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті "Західний кур'єр" №40 (1613) від 05.10.2017 року. Цей договір є підставою для появи публічно-правових взаємовідносин ДМП "ІФТКЕ" з усіма без винятку споживачами, які підпадають під цю категорію (а.с.74-76).

Договір між позивачем та відповідачами не укладався.

Заборгованість за послуги теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 20 030,19 грн., яку просить стягнути позивач, виникла за період з 01.10.2011 року по 01.11.2018 року (а.с.4, 64).

Із розрахунку боргу за теплоенергію, наданого ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» встановлено, що за період з 01.10.2011 року по 01.03.2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 (особовий рахунок НОМЕР_2) мають заборгованість за опалення по квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 13061,24 грн, а за період з 01.03.2017 року по 01.11.2018 року - в розмірі 6968,95 грн (а.с.65, 73).

Щодо ОСОБА_4 складався протокол про адміністративне правопорушення №20 від 02.08.2011 року представниками ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» за фактом самовільного відключення від централізованої системи опалення та порушення правил користування тепловою енергією (а.с.54, 77).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 509, 510, 526, 541 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, встановивши наявність факту порушеного права позивача на отримання оплати за послуги теплопостачання, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову на суму 20030,19 грн. та стягнення солідарному порядку з обох відповідачів.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується колегія суддів, виходячи з таких підстав.

Хоча договір між позивачем та відповідачами не укладався, однак, обов'язок щодо ініціативи укладення договору покладається на споживача послуг, тому суд вірно визначив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством: Законом України "Про теплопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги"від 24 червня 2004 року N 1875-IV, Законом України «Про житлово-комунальні послуги»від 9 листопада 2017 року № 2189-VIIIта Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до положень статті 1 Закону України 24 червня 2004 року N 1875-IV визначені терміни виконавця як суб'єкта господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробника як суб'єкта господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Крім того, відповідно до статті 7 зазначеного Закону до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належали, зокрема встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону (п.2); затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням (п.3);визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства (п.4);

В силу приписів статті 19 Закону, чинної до 10.04.2014 року, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

10.04.2014 року ст. 19 Закону доповнено частиною 4, якою встановлено, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація ).

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

З 10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, відповідно до пунктів 1 та 2 Прикінцевих та Перехідних положень якого цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 7 частини першої, пункту 10 частини другої та пункту 2 частини четвертої статті 7, частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п'ятої статті 18, частини першої статті 26, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року. Визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" з дня введення в дію цього Закону.

Відповідно до цього закону до житлово-комунальних послуг належать, зокрема послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води (п.3 ч.1 статті 5), споживач наділений правом отримання житлово-комунальних послуг, відповідно покладений на споживача обов»язок щодо оплати житлово-комунальних послуг (стаття 7).

Отже, оскільки надання повноважень виробнику виконавця житлово-комунальних послуг було врегульовано рішенням органу місцевого самоврядування від 16.08.2011р. і договором між КП «Єдиний розрахунковий центр» та підприємством-позивачем, тому суд дійшов висновку, що позивач має право вимоги за цим позовом про оплату послуг теплопостачання, а у відповідачів виник обов»язок щодо оплати таких послуг, зокрема і з 01 березня 2011 року по 31 жовтня 2018 року.

Обов'язок щодо утримання житла його власниками передбачений положеннями ст.322 ЦК України.

За змістом ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаним із спільним майном ( стаття 360 ЦК України).

Стягуючи розмір заборгованості за послуги теплопостачання та постачання гарячої води з відповідачів солідарно, судом першої інстанції не встановлювалися обставини щодо власника квартири, які є визначальними для застосування норм матеріального права у цих правовідносинах.

Оскільки квартира АДРЕСА_1, куди надаються позивачем послуги теплопостачання, перебуває у спільній частковій власності відповідачів, кожен із співвласників повинен брати участь у витратах відповідно до розміру своєї частки у праві власності, частки обох відповідачів є рівними (по 1/2 кожної), у зв'язку з чим заборгованість за такі послуги слід стягнути з відповідачів в рівних частинах.

Заборгованість за теплопостачання, яка нарахована позивачем з 01.03.2011 року по 31.10.2018 року, не оплачена і становить 20030,95 грн., половина від якої припадає на кожну з відповідачів.

Із заявою про видачу судового наказу про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 16712,10 грн заборгованості за послуги теплопостачання ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до суду 27 грудня 2016 року (а.с.145-146).

Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 03 лютого 2017 року видано судовий наказ про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 16 712,10 грн та судовий збір в сумі 689 грн (а.с.147).

22 березня 2017 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області постановив ухвалу про скасування судового наказу по справі №344/17378/16-ц, провадження №2-н/344/47/17 (а.с.5).

Відповідачу ОСОБА_4 було відомо про розгляд спору судом, вона приймала участь у судовому засіданні 11.06.2018 року (а.с.55), належним чином була повідомлена про розгляд справи на 27.11.2018р., про що наявна в матеріалах справи її розписка (а.с.57), з матеріалами справи в її інтересах знайомився адвокат Бортник Л.І. (а.с.59-60), заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції нею подано не було.

Матеріали справи не містять доказів про повідомлення ОСОБА_5 поштової кореспонденції, яка направлялася судом (а.с.43,62) і представником ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції заявлено клопотання про застосування позовної давності (а.с.121-123).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

За ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ, відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України (в редакції Закону, чинній до 15.12.2017 року), є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до вимог ЦПК України 2004 року, міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України 2004 року, перериває перебіг строку позовної давності.

Таким чином перебіг позовної давності за вимогами ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» перервався подачею заяви про видачу судового наказу у грудні 2016 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 не була повідомлена судом першої інстанції про наявність спору в суді, заявила про застосування строку позовної давності у суді апеляційної інстанції, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимоги до ОСОБА_5 частково, в межах трьохрічного строку позовної давності до моменту його переривання та в межах заявлених позовних вимог, тобто за період з 01.12.2013 року по 31.10.2018 року в розмірі 6652,49 грн.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 не зверталася із заявою про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції, тому в даному випадку не підлягає застосуванню норма ч. 4 ст. 267 ЦК України. За таких обставин, заборгованість за послуги теплопостачання внаслідок неналежного виконання своїх зобов'язань слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» за повний період з 01.10.2011 року по 31.10.2018 року в розмірі 10015,09 грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що вона вже після постановлення судом оскаржуваного рішення виявила наявність в матеріалах справи додаткові заяви позивача про збільшення позовних вимог та доповнення до позовної заяви, копії яких вона не отримувала, оскільки відповідач була повідомлена про розгляд справи, брала участь у її розгляді, тому мала можливість ознайомитися із матеріалами справи до ухвалення рішення.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушень п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі від 12.05.2017 року постановлена до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року (дата набрання чинності 15.12.2017р.). Справа розглядалася за правилами загального, а не спрощеного, позовного провадження. Таким чином, судом першої інстанції правомірно прийнято до розгляду доповнення до позовної заяви та заяву про збільшення позовних вимог, оскільки останні подані з доказами про направлення їх іншим учасникам справи у встановленому законом порядку. Тобто позивач виконав свій обов»язок щодо інформування відповідачів про збільшені позовні вимоги.

Аналогічні доводи апелянта ОСОБА_5 також суд не приймає до уваги, оскільки ці доводи не можуть бути підставою для зміни правильного по суті рішення суду.

Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_5 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податківНОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", , адреса місцезнаходження: 76009, Україна, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, 59А, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.10.2011 по 31.10.2018 року в розмірі 10015,09 грн (десять тисяч п»ятнадцять гривень нуль дев»ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", , адреса місцезнаходження: 76009, Україна, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, 59А, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.12.2013 року по 31.10.2018 року в розмірі 6652,49 грн (шість тисяч шістсот п»ятдесят дві гривні сорок дев»ять копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податківНОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", , адреса місцезнаходження: 76009, Україна, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, 59А, 800 (вісімсот) грн витрат по оплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", , адреса місцезнаходження: 76009, Україна, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, 59А, 531, 36 грн (п»ятсот тридцять одну гривню тридцять шість копійок) витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський