Справа № 456/2650/18
Провадження № 2/456/249/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 просить визнати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою № 42 в будинку № 8а по вул.Д.Галицького в м. Моршині Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що відповідач по справі колишній чоловік її онуки ОСОБА_3, яка 15.09.2017 померла. Її дочка ОСОБА_4, мати ОСОБА_3, померла 21.12.2015. За життя онука була основним квартиронаймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (колишня вул. Садова) у м. Моршині Львівської області. Ця квартира була надана позивачці 06.06.1979 Моршинською міською радою разом з членом її сімї - дочкою ОСОБА_5 на підставі ордеру № 313 від 06.06.1979, після отримання якого вона з дочкою вселилася в квартиру, зареєстрували своє місце проживання та проживали в ній. Після реєстрації шлюбу дочки у квартиру вселився її чоловік ОСОБА_6 24.02.1983 у них народилася дочка ОСОБА_7. Онука проживала у спірній квартирі до часу реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 Після реєстрації шлюбу з відповідачем онука перейшла проживати у квартиру відповідача № 65 цього ж будинку № 8а по вул. Д.Галицького в м. Моршині Львівської області, де відповідач мав зареєстроване місце проживання та постійно проживав і проживає по теперішній час. Ще 04.03.1996 вона хотіла приватизувати житло, але процес приватизації не завершила. Після розірвання шлюбу з відповідачем онука повернулася у квартиру, де проживала з батьками до часу їх смерті, а потім сама до часу своєї смерті. Сама вона в 2002 році виїхала у м. Вінницю, так як зареєструвала повторний шлюб, але звязку ні з онукою, ні з квартирою не втрачала, оскільки там залишилися її меблі, особисті речі, посуд, постіль. Вона навідувалася до квартири по кілька разів на рік. Весною 2017 року онука тяжко захворіла і вона повернулася у спірну квартиру, так як на той час вже стала вдовою. Матеріально та морально підтримувала свою онуку ОСОБА_3, яка зловживала спиртними напоями, не працювала. Квартира була в занедбаному стані, обтяжена боргами по сплаті комунальних послуг, у звязку з чим у квартиру було припинено постачання електроенергії, води, газу. У квартирі було повністю знищено сантехніку, вхідні двері, зникли більшість побутових речей, меблів, які вона купувала. Вона стала проживати з онукою як одна сімя. Вони були повязані спільним побутом, мали один бюджет, разом вели господарство. Вона навела порядок у квартирі, поступово погасила борги за користування квартирою та надані послуги, уклавши угоди на їх розтермінування. 08.09.2017 зі згоди онуки як основного квартиронаймача вона зареєструвала у Моршинській міській раді Львівської області своє місце проживання у спірній квартирі та лише тоді дізналася, що 07.09.2017 у цій квартирі було зареєстроване місце проживання відповідача, який скористався тяжким хворобливим станом ОСОБА_3 13.09.2017 вона повторно перереєструвала своє місце проживання у спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_2 з часу реєстрації місця проживання, а саме з 07.09.2017, жодного дня не проживав у спірній квартирі без поважних причин і не проживає на даний час, нею не користується, у квартирі немає його майна та особистих речей, він не несе витрат по її утриманню, а тому втратив право користування такою.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_9 позовні вимоги заперечив, зазначив, що в спірній квартирі не проживає, оскільки позивачка ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін суд, встановлений законом поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Сокуренко і Стригун проти України від 20 липня 2006 року та Лавентс проти Латвії від 7 листопада 2002 року).

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі ОСОБА_9 та Райнер проти Великобританії від 21.02.1990, Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 та Рохля проти України від 17.05.2011).

Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 06.06.1979 Моршинською міською радою видано ордер № 313 на вселення в квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому селищної Ради народних депутатів від 29.05.1979 № 66 разом з дочкою ОСОБА_5 /а.с. 16/.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії ІІ-СГ № 366769 від 20.09.1986 дочка позивачки ОСОБА_5 одружилась з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_6. Від даного шлюбу 24.02.1983 року в них народилась донька ОСОБА_10, що стверджується свідоцтвом про народження серії ІV СГ № 445359 від 23.06.1990, яка доводиться позивачці онукою /а.с. 10/.

Згідно зі свідоцтвом про одруження серії 1-СГ № 126932 ОСОБА_10 09.11.2002 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_9 /а.с. 11/.

Даний шлюб було розірвано 28.05.2010, що стверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ № 061974 від 28.05.2010 /а.с. 12/.

В судовому засіданні встановлено, що донька позивачки ОСОБА_4, її зять ОСОБА_6 та внучка ОСОБА_3 померли, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про смерть серії І-СГ № 484078 від 30.09.2017, серії І-СГ № 416836 від 24.12.2015 та серії І-СГ № 449266 від 26.12.2016 /а.с. 13-15/.

З довідок про склад сімї № 2982 від 26.09.2018, № 105 від 18.01.2018 та № 4744 від 20.10.2017, виданих ОСОБА_1 виконавчим комітетом Моршинської міської ради, у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та з 07.09.2017 ОСОБА_2, однак останній фактично у даній квартирі не проживає /а.с. 20, 21, 48/.

З акту по встановленню факту проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26.10.2017 року судом встановлено, що в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак останній не проживає та не проживав у даній квартирі /а.с. 24/.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що вона доводиться позичці товаришкою, часто приходить до неї в гості та допомагає їй. Квартира відповідача знаходиться по сусідству з квартирою позивачки. Відповідач ОСОБА_2 не проживає і ніколи не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що вона доводиться позивачці далекою родичкою та раз у місяць приїжджає до неї у гості. Зазначила, що відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі, про що було складено акт за участю представників міської ради та сусідів, оскільки має свою квартиру та проживає у сусідньому підїзді у квартирі № 65. Відповідач ОСОБА_2 погрожує позивачці, яка є одинокою особою похилого віку, вимагає від неї гроші в сумі 6 тис. доларів, вчиняє дебоші, у звязку з чим вона зверталась у поліцію з відповідною заявою щодо його хуліганських дій.

Факт звернення ОСОБА_12 із заявою у Стрийський ВП ГУ НП у Львівській області підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області від 13.04.2018 за № 4837, відповідно до якої на ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за порушення вимог ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство), який скеровано для прийняття рішення в Стрийський міськрайонний суд, що визнав у судовому засіданні відповідач, підтвердивши факт притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП у виді штрафу.

Окрім цього в судовому засіданні встановлено, що витрати по утриманню спірної квартири дійсно несе позивачка ОСОБА_1, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, копіями договорів № 40 та № 51 реструктиризації заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території та за послуги з водопостачання та водовідведення від 10.01.2018 року, укладених між Підприємством ЖКГ Моршинської міської ради та ОСОБА_1, предметом яких є розстрочка у погашенні заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також заборгованості з оплати за послуги з водопостачання та водовідведення /а.с. 25-26, 28-33/.

Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у комунальній власності, а саме : квартири АДРЕСА_4, тому застосуванню підлягають відповідні норми Житлового кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Випадків, які визначені у частині третій цієї статті щодо поважних причин відсутності відповідача понад шість місяців у спірному житлі, а відповідно і підстав для збереження за відповідачем ОСОБА_2 спірного житла, судом не встановлено.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

У Рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Суд відхиляє покликання відповідачана те, що позивачка чинить йому перешкоди у користуванні житлом, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, доказів на підтвердження даних фактів суду не надано і таких у судовому засіданні не здобуто. Окрім цього, даний факт спростований у ході судового розгляду показаннями свідків, а також матеріалами справи, зокрема, актом по встановленню факту проживання ІНФОРМАЦІЯ_4 та довідкою виконавчого комітету Моршинської міської ради, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі 07.09.2017, але ніколи не проживав у спірній квартирі. А тому твердження відповідача про такі обставини носять голослівний характер та всупереч вимогам ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України не доведені належними і допустимими доказами.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, судом беззаперечно встановлено той факт, що відповідач ОСОБА_2 ніколи з часу реєстрації не проживав та не проживає у спірному житловому приміщенні, що перевищує шестимісячний строк, який визначений у ч. 1 ст. 71 ЖК України, без поважних причин, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, звязку з квартирою не підтримує, де немає його майна, жодних собистих речей, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_5, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу позивачкою представлено суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 64 від 25.06.2018 на суму 3000 грн.

За вказаних вище обставин, на підставі зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачкою в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України доведено понесення нею витрат на правову допомогу, розмір яких суд вважає співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, що обєктивно вбачається з матеріалів справи та розцінюється судом як достатні підстави для задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. сплаченого судового збору та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений судом 14.01.2019.

Суддя Л.В.Гула