ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року

м.Суми

Справа №591/7158/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/26/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собина О. І.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 вересня 2018 року в складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 13 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що з 15 вересня 2007 року до 16 березня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Позивач зазначав, що до укладення шлюбу, 10 січня 2006 року, уклав з ВАТ «Сумбуд» договір № 52-п про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку № 50 по вул. Прокоф'єва у м. Суми, за яким він повинен був перерахувати замовнику грошові кошти в розмірі 234728 грн для будівництва двокімнатної квартири до 19 червня 2007 року, який збільшено до 240648 грн додатковою угодою від 16 липня 2007 року. З метою сплати коштів він уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту від 15 червня 2007 року № 0 у розмірі 37000 доларів США, що еквівалентно 186850 грн. 28 серпня 2007 року ним особистими коштами повністю внесено суму пайового внеску та складено акт прийому-передачі житла. 10 січня 2008 року за ним було зареєстровано право власності на цю квартиру, яка є його особистою приватною власністю. Відповідач не визнає право особистої приватної власності на квартиру за ним, що і стало підставою звернення до суду з позовом.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом в якому, після уточнення, просила здійснити поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Свої вимоги мотивувала тим, що кредитний та іпотечний договори з банком укладалися ОСОБА_1 та виконувалися в інтересах сім'ї, вона надавала свою нотаріально посвідчену згоду на одержання кредиту та передачу спірної квартири в іпотеку, право власності на яку зареєстровано під час перебування у шлюбі, тому вона має право на 1/2 частину квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2406,48 грн в рахунок повернення судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково не взяв до уваги те, що позивач набув право власності на спірне нерухоме майно під час перебування у шлюбі, оскільки право власності на квартиру виникає з моменту державної реєстрації, яка проведена була після реєстрації шлюбу, що свідчить про належність цього майна сторонам на праві спільної сумісної власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_4, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 вересня 2007 року до 16 березня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а. с. 5, 6-8, 9).

10 січня 2006 року ОСОБА_1 уклав з ВАТ «Сумбуд» договір № 52-п про пайову участь у будівництві 54-х квартирного житлового будинку № 50 по вул. Прокоф'єва у м. Суми, за яким він повинен був перерахувати вказаному замовнику 234728 грн для будівництва двокімнатної квартири у такі строки: перший внесок - 45000 грн до 08 червня 2007 року, другий внесок - 189728 грн до 19 червня 2007 року (т. 1, а. с. 10).

З метою виконання умов цього договору ОСОБА_1 уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту від 15 червня 2007 року № 0, з додатками до нього, за яким ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 37000 доларів США, що еквівалентно 186850 грн (т. 1, а. с. 11-20, 116, 117).

Додатковою угодою до названого кредитного договору № 52-п від 16 липня 2007 року уточнено загальну площу квартири - 65,04 кв.м та збільшено суму пайового внеску до 240648 грн. Цей додатковий пайовий внесок у розмірі 5920 грн пайовик зобов'язався перерахувати замовнику до 16 серпня 2007 року. У свою чергу замовник взяв на себе обов'язок після введення житлового будинку в експлуатацію передати у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,04 кв.м, розташовану на 9 поверсі цього будинку (т. 1, а. с. 21).

За довідкою ВАТ «Сумбуд» від 28 серпня 2007 року № 434 ОСОБА_1 повністю внесено суму пайового внеску відповідно до умов названого договору і додаткової угоди до нього (т. 1, а. с. 22).

Актом прийому-передачі житла від 28 серпня 2007 року Управління капітального будівництва ВАТ «Сумбуд» передало ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65, 04 кв.м, житловою площею 63, 44 кв.м на 9 поверсі у введеному в експлуатацію житловому будинку № 50 по вул. Прокоф'єва у м. Суми (т. 1, а. с. 23).

08 січня 2008 року виконавчий комітет Сумської міської ради видав позивачу ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на це нерухоме майно серії НОМЕР_1 на підставі свого рішення від 25 грудня 2007 року № 667, а право власності на це майно ОСОБА_1 зареєстрував 10 січня 2008 року в Комунальному підприємстві «Сумське МБТІ» за реєстровим № 1952 (т. 1, а. с. 24, 66).

За пунктами 1.4, 4.12 договору про надання споживчого кредиту, для забезпечення виконання своїх зобов'язань перед банком, ОСОБА_1 належало до 01 квітня 2008 року передати придбане житло в іпотеку банку.

22 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 86238, предметом якого є спірна квартира (т. 1, а. с. 233-236). При укладенні цього договору ОСОБА_2, будучи на той час дружиною позивача, надала нотаріально посвідчену згоду на одержання кредиту, а також на передачу квартири в іпотеку (т. 1, а. с. 237).

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 є визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру, оскільки ОСОБА_2 не визнає таке право за позивачем на це майно та вважає його спільною сумісною власністю подружжя, що, в свою чергу, є підставою зустрічних позовних вимог останньої.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання (набуття у власність) його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна (набуття у власність) хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання (набуття у власність) спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Також, слід зазначити, що ч. 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Водночас, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакції чинній на час державної реєстрації спірної квартири, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Отже, з наведеного можна зробити висновок, що підставою для набуття права власності, зокрема, на новостворене нерухоме майно є прийняття його в експлуатацію, а державна реєстрація є лише формою фіксації набуття чи припинення речових прав.

Звідси, ураховуючи, що всі дії, направлені на набуття права власності на спірну квартиру позивач вчинив до укладення шлюбу, у тому числі за особисті кошти сплатив усю суму передбачених договором № 52-п пайових внесків на будівництво цієї квартири, вказаний об'єкт нерухомого майна належить позивачу на праві особистої приватної власності.

При цьому, той факт, що реєстрація права власності на це майно проведена під час перебування у шлюбі і що відповідач як дружина давала згоду на передачу квартири в іпотеку, на що заявник посилається в апеляційній скарзі, у даному конкретному випадку не має правового значення та не впливає на правовий режим вказаного майна.

Належних та допустимих засобів доказування на підтвердження фінансової участі ОСОБА_2 у придбанні квартири остання, усупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надала.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, проте безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Однак, вирішуючи заявлений спір у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на приведені норми матеріального та процесуального права та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, оскільки позивачем, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не було доведено про порушення його прав, оскільки на підставі свідоцтва про право власності від 08 січня 2008 року позивачу спірна квартира вже належить на праві особистої приватної власності, вказане свідоцтво є чинним та відповідачем не оспорене.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1, через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

В іншій оскаржуваній частині рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина