ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/243/19 Справа № 203/2659/17 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТОРМА 2" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТОРМА 2" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що в період з 01.10.2012 року по 20.09.2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Звільняючи його відповідач нарахував, але не сплатив заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 31913 грн. Вказана заборгованість була стягнута з відповідача за судовим наказом Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.12.2016 року (справа №203/5020/16-ц). Фактично вказана заборгованість була сплачена відповідачем на його користь 17.01.2017 року. таким чином, період затримки склав 98 днів. З огляду на це та положення ст.117 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 47115 грн. 76 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТОРМА 2" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТОРМА 2" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ТОВ "ВТОРМА 2" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТОРМА 2" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2».

Протоколом №2 загальних зборів учасників вказаного товариства від 20.09.2016 року позивача було відкликано з посади директора з 20.09.2016 року за згодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України.

26.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу, уточнивши яку, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2» на його користь заборгованість по заробітній платі за вересень 2016 року та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 31913 грн.

05.12.2016 року суддею Кіровського районного суду м.Дніпропетровська було видано судовий наказ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за вересень 2016 року та компенсації за невикористану відпустку в сумі 31913 грн. (справа №2035020/16-ц).

Згідно виписки з карткового рахунку позивача вбачається, що 17 січня 2017 року відповідачем була перерахована вказана сума в повному обсязі, з урахуванням утриманих податків та обов'язкових платежів.

Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як роз'яснено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ст.ст.225,233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 по справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього кодексу, вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відмовляючи в задоволенні заявленого по справі позову, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що стягнута за судовим наказом від 05.12.2016 року заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку були перераховані відповідачем та надійшли на картковий рахунок позивача 17.01.2017 року, а з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся лише 21.07.2017 року, тобто за межами строку позовної давності, відповідно до ст.233 КзпП України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що він не був обізнаний про своє звільнення та про те, що зараховані на його рахунок 17.01.2017 року кошти є саме сплаченою відповідачем заборгованістю по заробітній платі та компенсацією за невикористану відпустку, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 працював на посаді директора та нарахування невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку здійснювалось ним власноруч. Крім того, ОСОБА_1 було чітко відомо про наявність протоколу загальних зборів товариства, яким його було звільнено.

Також матеріалами справи підтверджується, що стягнута за судовим наказом від 05.12.2016 року заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку були перераховані відповідачем та надійшли на картковий рахунок позивача 17.01.2017 року.

Проте, з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся лише 21.07.2017 року.

Крім того, користуючись платіжною карткою позивач мав можливість відслідковувати рух коштів на рахунку. А тому, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 21.07.2017 року, тобто більше ніж через шість місяців після остаточного розрахунку з ним відповідачем та пропустив встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду та не вбачає підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними.

З огляду на це та враховуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд з огляду на положення ст.ст.233,234 КЗпП України, ст.267 ЦК України, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, як заявлених з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено обставин незаконного звільнення позивача, у зв'язку з чим підстав для її поновлення на роботі не має, а відтак не має підстав і для скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова