Справа № 591/7026/18
Номер провадження 2/573/93/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

28 березня 2019 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину у виді надання довіреності юридичним фактом та визнання права власності на автомобіль,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 40018, м. Суми, вул. Георгія Нарбута, буд. 23) до ОСОБА_2 (РНОКПП 222202041, місце проживання: 41820, Сумська область, Білопільський район, с. Рижівка, вул. Лугова (колишня вул. Радянська), буд. 1) про визнання правочину у виді надання довіреності юридичним фактом та визнання права власності на автомобіль відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя

Справа № 591/7026/18

Номер провадження 2/573/93/19

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

28 березня 2019 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину у виді надання довіреності юридичним фактом та визнання права власності на автомобіль,

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2019 року до Білопільського районного суду Сумської області із Зарічного районного суду м. Суми за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину у виді надання довіреності юридичним фактом та визнання права власності на автомобіль. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 надала йому нотаріально засвідчену довіреність на право розпорядження автомобілем марки ГАЗ-33021, реєстраційний номер НОМЕР_2, за що він сплатив останній 2300 доларів США, що еквівалентно 29900 грн. Вказує, що таким чином між ними укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. На момент продажу автомобіля ОСОБА_2 не мала можливості займатися документальним оформленням договору купівлі-продажу, тому надала йому довіреність, яка не обмежувала його у вільному користуванні та розпорядженні транспортним засобом. 03 листопада 2014 року він забрав автомобіль у користування та взяв на себе зобовязання по його обслуговуванню та використанню. Посилаючись на викладені вище обставини та вважаючи, що 03 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_2 вчинено правочин, просить визнати вказаний вище правочин у виді надання довіреності юридичним фактом укладення договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ-33021, реєстраційний номер НОМЕР_2 та визнати за ним право власності на вказаний автомобіль.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_3 позов підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала, зазначила, що дійсно у листопаді 2014 року продала свій автомбіль ОСОБА_1 майже за 30000 грн. Надала йому довіреність на право розпорядження ним, але договір купівлі-продажу вони не уклали, чому - поснити не може.

Ухвалою Білопільського районного суду від 28 березня 2019 року відмовлено у прийнятті визнання позову ОСОБА_2

Заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши та оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуванихсудом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВМС №070127, виданого Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області, ОСОБА_2 на праві власності належить транспортний засіб марки ГАЗ, модель 33021, типу бортовий малотонажний-В, білого кольору, з державним номером ВМ8741АМ, 2005 року випуску (а. с. 6).

03 листопада 2014 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_6 посвідчено довіреність від імені ОСОБА_2, в якій зазначено, що відповідно до договору доручення, укладеного між нею та ОСОБА_1, ОСОБА_7 в усній формі, уповноважено останніх розпоряджатися (здавати в оренду, передавати в позичку, заставляти в забезпечення зобовязань, обміняти чи продати за ціну та на умовах на їх розсуд) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВМС №070127, виданого Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області 08 вересня2009 року автомобілем марки ГАЗ, модель 33021, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) Х, реєстраційний номер НОМЕР_2, тип бортовий малотонажний-В, білого кольору, зареєстрований Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області 08 липня 2009 року, а також на період цієї довіреності експлуатувати (керувати) цим автомобілем на території України та за її межами (а. с. 5).

Строк дії вказаної довіреності закінчився 03 листопада 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оформив поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль марки ГАЗ, модель 33021, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) Х, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 8).

Також позивач на підтвердження позову надав копію постанови від 16 березня 2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 121 КУпАП за порушення п.п. 31.3.6 Правил дорожнього руху України під час керування спірним автомобілм (а. с. 9).

Але зазначені вище документи свідчать про користування позивачем спірним автомобілем, але жодним чином не підтверджують факт належності йому цього автомобіля саме на праві власності.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, що є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-688цс15 від 16 грудня 2015 року, Верховного Суду, викладеного в постанові №145/145/17 від 22 січня 2019 року.

Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Відповідно до частини першої ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, між сторонами не укладалися. Відповідач ОСОБА_2 лише своєю нотаріально посвідченою довіреністю, відповідно до договору доручення, укладеного між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в усній формі уповноважила останніх розпоряджатися (здавати в оренду, передавати в позичку, заставляти в забезпечення зобовязань, обміняти чи продати за ціну та на умовах на їх розсуд) належним їй автомобілем терміном на два роки до 03 листопада 2016 року. Однак, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб позивачем.

Свідок ОСОБА_5 суду зазначив, що у 2014 році ОСОБА_1 повідомив йому, що купив автомобіль. У кого, за яку суму, на якій підставі він його придбав свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що був присутній під час купівлі ОСОБА_1 автомобіля у ОСОБА_2 в м. Білопілля в 2014 році. У його присутності позивач передав продавцю гроші в сумі близько 30000 грн. Також в цей день в нотаріальній конторі ОСОБА_2 оформила довіреність на ОСОБА_1

Але показаннями вказаних свідків не може підтверджуватися укладення договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем, оскільки відповідно до абз. 4 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони не дотримались порядку укладення договору купівлі-продажу, тому він є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у них не виникло жодних цивільних прав та обов'язків.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що факт видачі відповідачем довіреності позивачу на право володіння, користування та розпорядження належним їй транспортним засобом не є підставою для набуття останнім права власності на нього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати відшкодуванню також не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 40018, м. Суми, вул. Георгія Нарбута, буд. 23) до ОСОБА_2 (РНОКПП 222202041, місце проживання: 41820, Сумська область, Білопільський район, с. Рижівка, вул. Лугова (колишня вул. Радянська), буд. 1) про визнання правочину у виді надання довіреності юридичним фактом та визнання права власності на автомобіль відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя