Справа № 333/900/19
Провадження № 2/333/1084/19
рішення

Іменем України

25 березня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого-судді Кулик В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:

14.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2, зареєстрованого 05.08.2006 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управлення юстиції, актовий запис № 482, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. На даний момент спільне господарство сторони не ведуть, та фактично з січня 2019 року шлюбні стосунки припинені, сторони мешкають окремо. Сім`я розпалася остаточно, бажання продовжувати шлюбні відносини відсутнє. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що дитина з моменту припинення фактичних шлюбних відносин проживає разом із позивачем і знаходиться на її утриманні. Відповідач не має постійного місця роботи, зареєстрований приватним підприємцем, має мінливий дохід. Останній періодично надає позивачу кошти на утримання сина, але з метою отримання регулярних виплат, позивач звернулася до суду.

Ухвалою від 26.02.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

В підготовче засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з'явився, але надав письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав, проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, не заперечував.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи, що всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів, яких достатньо для ухвалення рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

У підготовчому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖС № 022171, виданим Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (а.с. 18).

Під час перебування у шлюбі, у сторін народилася дитина: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖС № 092068, виданим Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 559 (а.с. 17).

На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо.

Спору щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина, народженого під час шлюбу, на теперішній час не має.

Відповідач в своїй заяві повністю підтримав вимоги позивача щодо розірвання шлюбу.

Позивач та відповідач в своїх заявах висловили категоричну незгоду на примирення.

Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Встановлено, що позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу.

Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Зясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб.

При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу.

З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має.

Крім того, у підготовчому засіданні встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3, з моменту припинення у подружжя фактичних шлюбних відносин, постійно проживає разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, і знаходиться на її утриманні.

Таким чином, судом встановлено, що на цей час неповнолітня дитина ОСОБА_3 знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з останньою.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

На підставі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обовязку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався.

Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі № 6-35893св12).

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також обовязок обох батьків утримувати дитину та те, що відповідач працездатна особа, інших аліментних зобов'язань не має, визнав позовні вимоги повністю, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти у заявленому позивачем розмірі. Суд вважає, що даний розмір аліментів зможе забезпечити дитині не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, які дитина мала би при сумісному проживанні з обома батьками.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави.

Керуючись ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 180-183, 191 СК України, ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити у повному обсязі.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 05 серпня 2006 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 482.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, в твердій грошовій сумі, в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп., але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, в дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 25 березня 2019 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя В.Б. Кулик