Провадження № 2/521/669/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.

секретаря судового засідання - Коновалової К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з первісним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 08.11.2016 р. в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.08.2018 р. складає 1 078 485 (один мільйон сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень, проценти за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений строк в сумі 205 614 (двісті п`ять тисяч шістсот чотирнадцять) гривень, 3 % річних за час прострочення зобов`язання в сумі 18 200 (вісімнадцять тисяч двісті) гривень, а разом 1 302 299 (один мільйон триста дві тисячі двісті дев`яносто дев`ять) гривень, посилаючись на такі обставини.

08.11.2016 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого, він передав позичальниці грошову суму у розмірі: 1 040 000 грн., яка на момент її передачі в доларовому еквіваленті складала 40 000 доларів США. На підтвердження укладання договору позики та отримання зазначених грошей ОСОБА_2 власноручно написала ОСОБА_1 відповідну розписку.

Згідно домовленостей за договором позики від 08.11.2016 року, ОСОБА_2 зобов`язалась в строк до 30.12.2017 р. повернути позику у гривні, що в доларовому еквіваленті на момент її передачі складала 40 000 доларів США, але порушила умови договору позики, та взяті на себе зобов`язання не виконала - отримані у позику гроші до теперішнього часу не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування суми, що просить стягнути позивач за первісним позовом, додано наступний розрахунок.

Курс Національного банку України станом на 02.08.2018 р. за 1 долар США становить 26, 96 гривні, що є загальновідомою інформацією, яка міститься на офіційному сайті Національного банку України. Відповідно сума позики за договором позики складає 40 000 х 26,96213 = 1 078 485 гривень, де 40 000 - сума позики в доларах США.

На день подачі позову, сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики за прострочений термін з 31.12.2017 р. по 02.08.2018 р. складає 205 614 гривень, яка обчислюється за такою формулою: розмір заборгованості X кількість днів прострочення, X подвійна облікова ставка Національного банку / кількість днів у році X 100 %, а саме:

(1 078 000 грн. х 26 днів х 14,5 % х 2): (365 днів х 100 %) = 22268 грн.;

(1 078 000 грн. х 34 дня х 16,0 % х 2): (365 днів х 100 %) = 32133 грн.;

(1 078 000 грн. х 40 днів х 17,0 % х 2): (365 днів х 100 %) = 40166 грн.;

(1 078 000 грн. х 41 день х 17,0 % х 2): (365 днів х 100 %) = 41170 грн.;

(1 078 000 грн. х 49 днів х 17,0 % х 2): (365 днів х 100 %) = 49204 грн.,

(1 078 000 грн. х 20 днів х 17,5 % х 2): (365 днів х 100 %) = 20673 грн.,

22268 + 32133 + 40166 + 41170 + 49204 + 20673 = 205 614 грн.

У період з 31.12.2017 року по 02.08.2018 року, що складає термін прострочення виконання зобов`язань за договором позики, ОСОБА_2 , крім суми позики, зобов`язана сплатити 3% річних, виходячи із розрахунку 1 040 000 х 3% : 100=31 200 грн. за рік, а за 7 місяців, тобто до 31.07.2018 р. - 31 200x7:12 = 18 200 (вісімнадцять тисяч двісті) гривень.

Таким чином, станом на 09.07.2018 р. ОСОБА_2 має сплатити ОСОБА_1 позику в сумі 1 078 485 (один мільйон сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят грн., проценти за користування позиченими коштами за прострочений строк 205 614 (двісті п`ять тисяч шістсот чотирнадцять) грн. та річні проценти за час прострочення виконання зобов`язання на день звернення до суду в сумі 18 вісімнадцять тисяч двісті) гривень, а разом: 1 078 485+205 614 +18 200 = 1 302 299 (один мільйон триста дві тисячі двісті дев`яносто дев`ять) грн.

14.11.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 з позовними вимогами, а саме: визнати недійсним договір позики від 08 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , зазначила наступне.

01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як покупцями, було укладено попередній договір, посвідчений 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1541. За умовами вказаного договору продавець зобов`язався продати, а покупці зобов`язались купити в рівних частках кожний земельну ділянку, загальною площею 0,032 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1 , реєстраційний номер житла нерухомого майна: НОМЕР_2 , а також будинок, загальною площею 222 кв.м., розташований на вказаній земельній ділянці та буде зданий в експлуатацію до моменту його відчуження.

Пунктом 3 даного договору сторони узгодили, що продаж нерухомості буде здійснено за 3 277 276,75 гривень, що в доларовому еквіваленті складає 125 000,00 доларів США по курсу Національного банку України станом на 01.04.2016 року.

Згідно п. 4 договору вказану грошову суму покупці зобов`язались сплатити у відповідних частках продавцю у наступному порядку:

грошову суму еквівалентну 46 000 доларів США - покупці зобов`язуються сплатити у відповідних частках у гривні до 02 квітня 2016 року;

грошову суму еквівалентну 26 333 доларів США - покупці зобов`язуються сплатити у відповідних частках у гривні до 02 листопада 2016 року;

грошову суму еквівалентну 26 333 доларів США - покупці зобов`язуються сплатити у відповідних частках у гривні до 02 березня 2017 року;

грошову суму еквівалентну 26 333 доларів США - покупці зобов`язуються сплатити у відповідних частках у гривні до 20 травня 2017 року.

ОСОБА_2 зазначає, що факт отримання грошей за цим договором до повного розрахунку підтверджується нотаріально засвідченою заявою продавця за кожну отриману грошову суму.

Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що на виконання п. 4 попереднього договору ОСОБА_2 та ОСОБА_10 сплатили ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 46 000 доларів США та переоформили на ОСОБА_1 , право власності на транспортний засіб та передали останній ОСОБА_1 .

Далі у зустрічній позовній заяві зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зіткнулись з фінансовими труднощами, які ускладнювали подальше належне виконання ними перед ОСОБА_12 грошових зобов`язань за попереднім договором, у листопаді 2016 року вони звернулись до ОСОБА_12 з пропозицією розірвати попередній договір та повернути сплачені ними грошові кошти.

ОСОБА_2 стверджує, що не бажаючи повертати кошти, ОСОБА_1 запропонував їй та ОСОБА_10 придбати інше нерухоме майно, а вже сплачені йому кошти зарахувати в якості оплати за це майно. Крім того, у зв`язку із тим, що ринкова вартість об`єкту нерухомого майна, що був запропонований ОСОБА_1 для купівлі, перевищувала вартість об`єктів нерухомого майна за попереднім договором від 01 квітня 2016 року на 40 000,00 доларів США, ОСОБА_1 запропонував їй та ОСОБА_10 виплатити цю різницю до кінця 2017 року.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка за зустрічною позовною заявою, зазначає, що 08 листопада 2016 року вона та ОСОБА_10 , як покупці, уклали з ОСОБА_1 , як продавцем, Договір купівлі-продажу, посвідчений 08 листопада 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 6338. За умовами вказаного договору продавець передав у власність (продав), а покупці прийняли у власність (купили) в рівних частках кожний земельну ділянку, загальною площею 0,0293 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: 237 .

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що на виконання домовленості, досягнутої до укладення договору купівлі-продажу, 08 листопада 2016 року вона склала розписку про те, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000,00 доларів США строком повернення не пізніше 30 грудня 2017 року.

Посилаючись на вищевказані обставини, ОСОБА_2 стверджує, що не отримувала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000,00 доларів США за розпискою від 08 листопада 2016 року. ОСОБА_2 вважає, що вона з ОСОБА_1 не мали дійсного наміру встановлення боргових зобов`язань на підставі зазначеного правочину, а дана розписка була складена на виконання зобов`язання щодо погашення заборгованості за укладеним договором купівлі-продажу земельної ділянки №6338 від 08.11.2016 року, і тому є фіктивною.

Позивачка за зустрічним позовом також зазначає, що на початку 2017 року, усвідомлюючи важкість виконання прийнятих зобов`язань щодо сплати повної вартості об`єкту нерухомості за договором купівлі-продажу та розпискою, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 повідомили про це ОСОБА_1 , який запропонував їй та ОСОБА_10 здійснити обмін придбаного об`єкту нерухомості за договором від 08 листопада 2016 року на майнові права на квартиру, що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_5 . Ринкова вартість будинку (право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на який зареєстровано 15 травня 2017 року) та земельної ділянки, перевищувала вартість квартири, що пропонувалась для обміну на 30 000,00 доларів США, ОСОБА_1 погодився зменшити суму боргу на відповідну суму за розпискою, складеною на виконання договору купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року.

Відповідно до зустрічного позову, 26 травня 2017 року між ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_14 , як покупцем, було укладено договір купівлі - продажу. Згідно вказаного договору продавці передали у власність (продали), а покупець прийняв у власність (купив) садовий будинок, що складається в цілому з одного садового будинку під літ. А, загальною площею 191,1 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Також, відповідно зустрічної позовної заяви, між ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_14 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до вказаного договору продавці передали у власність (продали), а покупець прийняв у власність (купив) земельну ділянку, площею 0,0293 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 зазначає, що на виконання домовленості, досягнутої до укладення договору купівлі-продажу, 26 травня 2017 року ОСОБА_14 склав розписку, згідно якої зобов`язався здійснити переоформлення нерухомості у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_5 , до 30 травня 2017 року включно. Складання вказаної розписки ОСОБА_14 було засвідчено ОСОБА_1 , шляхом вчинення відповідного напису та особистого підпису.

ОСОБА_2 посилається на те, що у зв`язку з укладанням нею й ОСОБА_10 . договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки з ОСОБА_14 , на виконання досягнутої до їх укладання домовленості, ОСОБА_1 зарахував погашення йому ОСОБА_2 й ОСОБА_10 заборгованості у розмірі 30 000,00 доларів США.

Позивачка за зустрічним позовом зазначає, що на заміну розписки від 08 листопада 2016 року, на обороті листка розписки ОСОБА_14 від 26 травня 2017 року вона та ОСОБА_10 написали розписку, згідно якої зобов`язались повернути залишок заборгованості у розмірі 10 000,00 доларів США до кінця 2017 року. Позивачка за зустрічним позовом зазначає, що передала дану розписку ОСОБА_1 на підтвердження наявності перед ним заборгованості в ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у розмірі 10 000,00 доларів США.

Також, ОСОБА_2 стверджує, що була впевнена у тому, що ОСОБА_1 знищив розписку про її борг у 40 000 доларів США. Однак, після ознайомлення з матеріалами справи у ОСОБА_2 виникли обґрунтовані сумніви, що розписка, копію якої долучено ОСОБА_1 до первісної позовної заяви, це дійсна та розписка, яка була нею складена.

Далі у зустрічній позовній заяві йдеться про те, що 29 травня 2017 року, на виконання зобов`язання ОСОБА_14 за розпискою від 26 травня 2017 року, його дружина, ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» уклали Додаткову угоду до Договору № О-А- 110к від 19 листопада 2013 року «купівлі-продажу речових прав на нерухоме майно» про внесення змін. Відповідно до умов вказаної додаткової угоди, початковий покупець ( ОСОБА_15 .) передала належні їй права та обов`язки інвестора за Договором № О-А-11Ок від 19 листопада 2013 року «купівлі-продажу речових прав на нерухоме майно» у повному обсязі новому покупцю - ОСОБА_10 та ОСОБА_2 У грудні 2017 року вона та ОСОБА_10 сплатили ОСОБА_1 залишок заборгованості за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року у розмірі 10 000 доларів США. На підтвердження даної обставини, ОСОБА_2 зазначає, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 оригінал розписки від 26 травня 2017 року після отримання грошових коштів.

У підсумку зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 зазначено, що зобов`язання щодо погашення заборгованості перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 08.11.2016 року № 6338 було повністю виконане.

14.11.2018 року ОСОБА_2 було подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

14.11.2018 року на підтвердження доводів відзиву та зустрічної позовної заяви, представником ОСОБА_2 ОСОБА_20 було подано клопотання про виклик свідків. Дане клопотання було задоволено протокольною ухвалою від 14.11.2018 року.

Суд, зобов`язав представника ОСОБА_2 ОСОБА_20 забезпечити явку свідків, однак ОСОБА_20 на протязі розгляду справи так і не забезпечив явку заявлених свідків, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Також, секретарем судового засідання Коноваловою К.О., неодноразово на адресу свідків надсилались судові повістки. Однак, свідки так і не з`явились до зали судового засідання ні 12.02.2019 року, ні 06.03.2019 року, ні 26.03.2019 року, хоча були належним чином та своєчасно повідомленні про дати судових засідань, а тому суд зняв питання щодо допиту свідків з боку ОСОБА_2 , щоб не перешкоджати здійсненню правосуддя.

Також, 14.11.2018 року, на підтвердження доводів відзиву та зустрічної позовної заяви, представником ОСОБА_2 ОСОБА_20 було подано клопотання про витребування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни належним чином засвідчені копії нотаріальних заяв ОСОБА_1 , складені ним за кожну отриману від ОСОБА_2 та ОСОБА_10 грошову суму відповідно до умов попереднього договору, посвідченого 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1541.

Ухвалою Малиновського районного суду від 14.11.2018 року клопотання про витребування доказів ОСОБА_20 було задоволено.

26.11.2018 року на адресу Малиновського районного суду надійшла відповідь приватного нотаріуса на вищевказану ухвалу, у якій приватний нотаріус Тарановська А.М. повідомила, що згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/2059, на заявах лише засвідчується справжність підписів громадян, а не посвідчується правочин, і другі примірники або копії заяв та інші документи до них у справах приватного нотаріуса не зберігаються.

У зв`язку з цим, надати належним чином завірені фотокопії заяв ОСОБА_1 не має можливості.

14.11.2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_21 подав до суду уточнену позовну заяву, у якій просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 08.11.2016 р. в сумі 1 122 688 (один мільйон сто двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн., проценти від суми позики в розмірі 158 493 гривень (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста дев`яносто три) грн., інфляційне збільшення суми боргу за весь час прострочення у сумі 62 948 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень та річні проценти за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 29 436 (двадцять дев`ять чотириста тридцять шість) гривень, а разом: 1 373 565 (один мільйон триста сімдесят три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень.

До уточненої первісної позовної заяви було додано розрахунок суми процентів за користування позикою, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України. Вихідними даними для розрахунку є: сума позики: 1 040 000 гривень, дата початку розрахунку: 08.11.2016 року,дата закінчення розрахунку: 30.12.2017 року. Розрахунок проводився за формулою: (% від суми позики) = (сума боргу)(облікову ставку НБУ(%)100%365днів (кількість днів, де ставка НБУ у період з 08.11.2016 по 13.04.2017 року (157 днів) становила 14%, у період з 14.04.2017 року по 25.05.2017 року (42 дні) - 13%, у період з 26.05.2017 року по 26.10.2017 року (154 днів) - 12,5%, у період з 27.10.2017 року по 14.12.2017 року (49 днів) - 13,5 %, у період з 15.12.2017 року по 30.12.2017 року (16 днів) - 15,5 %.

62627,95 = (1040 000)(15%)100%157;

15 557,26 = (1040 000)(13%)100%42;

54 849, 32 = (1040 000)(12,5%)100%154;

18 848,22= (1040 000)(13,5%)100%49;

6 610,41 = (1040 000)(15%)100%16;

62 627,95 + 15 557,26 + 54 849,26 + 18 848,22 + 6 610,41 = 158 493,15

Отже проценти за період користування позикою складають: 158 493 гривень 15 копійок.

Також, до уточненої первісної позовної заяви було додано розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції та розрахунок річних процентів, у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Отже, у період з 31.12.2018 року по 14.11.2018 року, де сукупний індекс інфляції за даний період складає1,056, де сума боргу є 1 122 688 гривень, то інфляційне збільшення суми богу - 62948 гривень 09 копійок.

Розрахунок річних процентів провадиться за формулою: загальна сума річних процентів = (3%суму боргукількість прострочений днів)365, отже:

(3%1 122 688319) 365 = 29435 гривень 96 копійок.

Отже сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики, що оформлений у формі розписки від 08.11.2016 року складає: борг за розпискою 1 122 688 (один мільйон сто двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн., проценти від суми позики в розмірі 158 493 гривень (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста дев`яносто три) грн., інфляційне збільшення суми богу за весь час прострочення у сумі 62 948 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень та річні проценти за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 29 436 (двадцять дев`ять чотириста тридцять шість) гривень, а разом: 1 373 565 (один мільйон триста сімдесят три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень.

22.11.2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_21 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, та обґрунтував його наступним.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_21 вважає, що обставини викладені в зустрічному позові не відповідають дійсності, оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_2 за її розпискою від 08.11.2016 р. ні яким чином не пов`язані з укладанням ОСОБА_2 та ОСОБА_10 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0293 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 від 08.11.2016 року.

Так, 08.11.2016 року ОСОБА_2 власноручно написала, і разом з ОСОБА_10 підписала розписку, в якій зазначила, що попередній договір від 01.04.2016 р. вони розривають, гроші в сумі 1430000,00 гривень, що є еквівалентом 55 000 доларів США вони отримали та претензій до ОСОБА_1 не мають.

Отже, твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не бажав повернути кошти за розірвання попереднього договору від 01.04.2016 р. та що сплачені йому кошти за цим договором зараховані в якості оплати за договором купівлі - продажу від 08.11.2018 року спростовуються цією розпискою.

У відзиві також, зазначено, що коли було повернення коштів за попереднім договором від 01.04.2016 року, їх отримали разом ОСОБА_2 і ОСОБА_10 , а за борговою розпискою від 08.11.2016 р. кошти в сумі 1040000,00 грн. отримала тільки ОСОБА_2. Представник ОСОБА_1 .- ОСОБА_21 вважає, що кошти ОСОБА_2 отримала суто для себе, а не для того, щоб вони були зараховані за договором купівлі-продажу від 08.11.2016 р., де покупцями були і ОСОБА_2 і ОСОБА_10

Що стосується твердження ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві, про борг у розмірі 40 000 доларів США, то представник ОСОБА_1 навів наступні аргументи: а саме, що це сума, яка перевищує вартість земельної ділянки АДРЕСА_4 над вартістю ділянки АДРЕСА_3, то з цього приводу відповідач за зустрічною позовною заявою зазначає, що за попереднім договором від 01.04.2016 р. ОСОБА_1 зобов`язався продати не тільки земельну ділянку, а також і розташований на ній садовий будинок загальною площею 222 кв. м., а за договором купівлі-продажу від 08.11.2016 р. - тільки земельну ділянку. Крім того, земельна ділянка АДРЕСА_4 має площу 0,0293 га, а земельна ділянка АДРЕСА_3 - 0,032 га., тобто, земельна ділянка АДРЕСА_4 , яку придбала ОСОБА_2 у ОСОБА_1, не могла бути дорожче земельної ділянки АДРЕСА_3 більшою площею з будинком.

Крім того, відповідач за зустрічною позовною заявою зазначає, що факт, того що ОСОБА_2 погодилася з пропозицією ОСОБА_1 щодо придбання земельної ділянки АДРЕСА_4, яка як зазначено в зустрічній позовній заяві, дорожче на 40 000 доларів США ніж ділянка АДРЕСА_3 в ЖБК «Дайберг», не відповідає дійсності, оскільки згідно зустрічної позовної заяви, у ОСОБА_2 і ОСОБА_10 виникли труднощі при виконанні зобов`язань за попереднім договором № 1541 від 01.04.2016 року.

Відповідачі у своєму відзиві на зустрічному позовну заяві, стверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_4 від 08.11.2016 р. тому, що дана ділянка коштує значно менше, ніж ділянка АДРЕСА_3.

В обґрунтування своїх тверджень відповідач за зустрічним позовом приводить загальновідому інформацію з сайту сайті http://dayberg.od.ua/, а саме: ринкова вартість однієї сотки землі в ДБК «Дайберг» коштує від 5 до 7 тис. доларів США без комунікацій, та від 8 тис. доларів за сотку з комунікаціями, оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_10 придбали земельну ділянку площею 0,0293 га. без комунікацій, тому її ринкова ціна 20 тис. доларів США., що не узгоджується з наведеними обставинами за зустрічним позовом.

Також, відповідач за зустрічним позовом зазначає, що у грудні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 сплатили ОСОБА_1 залишок заборгованості за договором від 08.11.2016 р. в сумі 10 000 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 оригінал розписки від 27.05.2017 р., то до цих обставин ОСОБА_1 не має ніякого відношення. Так, в зазначеній розписці не вказано кому саме і за що саме ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зобов`язуються виплатити 10 000 доларів США.

Згідно відзиву на зустрічну позовну заяву, ОСОБА_1 стверджує, що щодо відносин, пов`язаних з укладанням договорів купівлі-продажу від 26.05.2017 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 земельної ділянки АДРЕСА_4 та будинку, який вони побудували на цій ділянці, а також укладання договору щодо придбання квартири за адресою АДРЕСА_5, то ці відносини суто між покупцями та продавцями цієї нерухомості, та ніяким чином не відносяться до боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Що стосується факту передачі ОСОБА_12 . ОСОБА_2 коштів в сумі 1040000,00 грн., то крім власноручної розписки ОСОБА_2 від 08.11.2016 р., оригінал якої знаходиться у ОСОБА_1 , це можуть підтвердити два свідка ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які були присутні при передачі вказаних грошових коштів, про що зазначено на зворотній стороні розписки від 08.11.2016 р. під розпискою про повернення ОСОБА_1 грошей в сумі 1430000 грн. за розірвання попереднього договору від 01.04.2016 р.

У судовому засіданні 14.01.2019 р. представник ОСОБА_2 - ОСОБА_20 подав заяву про відвід судді. В обґрунтування заяви зазначив наступне, що суддя Бобуйок І.А. провів судове засідання, яке було призначено на 06.12.2018 р. об 11:30 без участі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_20 на якому було розглянуте клопотання про виклик свідків та проігнороване його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю в іншій справі № 521/1541/17 за позовом ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_29 яку представляє також ОСОБА_20 та ін. про стягнення заборгованості за кредитним договором у судді Плавича І.В. в якій дата була визначена 03.12.2018 р. і призначено розгляд цієї справи на 06.12.2018 р. об 11:10 тобто раніше за часом ніж справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики. У зв`язку з чим вважає, що були порушенні його процесуальні права, що є підставою вважати суддю Бобуйок І.А. упередженим у розгляді справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 . - ОСОБА_21 заперечував проти задоволення відводу, з причин того, що він поданий вже після закінчення підготовчого засідання і є необґрунтований, тому що в цій справі суд при винесені ухвали 14.11.2018 року про закриття підготовчого засідання і призначення справи до судового розгляду справи узгодив зі сторонами відповідно до вимог ст.ст. 197, 200 ЦПК України дві дати судового розгляду 22.11.2018 р. та 06.12.2018 р. тобто представник ОСОБА_2 - ОСОБА_20. було раніше відомо про розгляд справи у судді Бобуйка І.А. ніж у судді Плавича І.В. При цьому не подавши клопотання до судді Плавича І.В. проте, що 06.12.2018 р. об 11:30 вже була раніше призначена справа у судді Бобуйка І .А.

Також відповідно до копії протоколу судового засідання по справі № 521/1541/17 за позовом ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_29 яку представляє також ОСОБА_20 . та ін. про стягнення заборгованості за кредитним договором розгляд справи був розпочатий о 12:00, а у судді Бобуйок І.А. згідно протоколу судового засідання справа була розпочата о 11:39 і закінчено розгляд справи об 11:49, у зв`язку з чим представник ОСОБА_2 - ОСОБА_20 мав можливість бути присутнім у судовому засіданні яке він проігнорував.

15.01.2019 року ухвалою Малиновського районного суду суддя Мирончук Н.В. відмовила у задоволенні заяви про відвід судді Бобуйку І.А., справу для подальшого розгляду було передано судді І.А. Бобуйку.

Представник ОСОБА_2 . - ОСОБА_20 також проігнорував наступні два засідання, що відбулися 12.02.2019 та 06.03.2019 року, суд визнав неявку відповідача, що був повідомлений належним чином, не поважною, чим затягував розгляд справи.

В судове засідання представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ОСОБА_21 . з`явився, первісний позов підтримував та просив задовольнити, зустрічний позов не визнавав, та просив відмовити у його задоволенні.

Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним - ОСОБА_2 ОСОБА_20 в судове засідання з`явився, первісний позов не визнавав та просив відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримував та просив задовольнити..

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики повинно бути відмовлено з наступних підстав.

08.11.2016 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого, він передав позичальниці грошову суму у розмірі: 1 040 000,00 грн., яка на момент її передачі в доларовому еквіваленті складала 40 000 доларів США. На підтвердження укладання договору позики та отримання зазначених грошей ОСОБА_2 власноручно написала ОСОБА_1 відповідну розписку.

Згідно домовленостей за договором позики від 08.11.2016 року, ОСОБА_2 зобов`язалась в строк до 30.12.2017 р. повернути позику у гривні, що в доларовому еквіваленті на момент її передачі складала 40 000 доларів США, але порушила умови договору позики, взяті на себе зобов`язання не виконала - отримані у позику гроші до теперішнього часу не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилом ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У своїй зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_20 стверджує, що ОСОБА_2 не отримувала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США за розпискою від 08.11.2016 року. В обґрунтування даного твердження представник ОСОБА_2 ОСОБА_20 зазначає, що у наслідок неможливості виконання попереднього договору 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як покупцями, посвідченого 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1541, позивач за первісним позовом не бажаючи розривати даний договір, запропонував ОСОБА_2 та ОСОБА_10 придбати інше нерухоме майно, а вже сплачені йому кошти зарахувати в якості оплати за це майно.

Однак, згідно матеріалів справи, 08.11.2016 р. ОСОБА_2 власноручно написала, і разом з ОСОБА_10 підписала розписку, в якій зазначила, що попередній договір від 01.04.2016 р. вони розривають, гроші в сумі 1 430 000 гривень, що є еквівалентом 55 000 доларів США, вони отримали та претензій до ОСОБА_1 не мають.

Отже, твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не бажав повертати кошти за розірвання попереднього договору від 01.04.2016 р. та, що сплачені йому кошти за цим договором, зараховані в якості оплати за договором купівлі - продажу від 08.11.2016 р. спростовуються цією розпискою, яка відповідно до ст. 545 ЦК України є підтвердженням виконання зобов`язання.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким, чином даним договором позики, що оформлений у вигляді розписки від 08.11.2016 року вже закріплено факт отримання суми грошових коштів ОСОБА_2

Ідентична правова позиція викладена в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від № 6-63 цс-13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Також, у зустрічній позовні заяві представником ОСОБА_2 - ОСОБА_20 зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали дійсного наміру встановлення боргових зобов`язань на підставі розписки від 08.11.2016 року.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 посилається на те, що виходячи із положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, договір позики від 08.11.2018 року є недійсним, оскільки в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України. Зокрема ОСОБА_2 вказує на те, що правочин за договором позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків та виникнення відносин між сторонами оспорюваного договору, у зв`язку з тим, що грошові кошти за даним договором позивачем йому не передавались, а його дія була направлена на виконання договором купівлі-продажу, посвідченим 08 листопада 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованим в реєстрі за № 6338. Оскільки земельна ділянка 54 Б за попереднім договором від 01.04.2016 року була дешевшою, ніж земельна ділянка АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 08.11.2016 року на 40 000 доларів США, то ОСОБА_2 написала розписку, що позичила у ОСОБА_1 . 40 000 доларів США та зобов`язувалась виплатити цю різницю до кінця 2017 року.

З приводу того, що вартість земельної ділянки АДРЕСА_4 перевищує вартість - ділянки АДРЕСА_3, судом встановлено, що за попереднім договором від 01.04.2016 року ОСОБА_1 зобов`язався продати не тільки земельну ділянку, а також і розташований на ній садовий будинок загальною площею 222 кв. м., а за договором купівлі-продажу від 08.11.2016 року - тільки земельну ділянку. Крім того, земельна ділянка АДРЕСА_4 має площу 0,0293 га, а земельна ділянка АДРЕСА_3 - 0,032 га. Згідно матеріалів справи, ринкова вартість однієї сотки землі в ДБК «Дайберг» коштує від 5 до 7 тис. доларів США без комунікацій, та від 8 тис. доларів за сотку з комунікаціями, згідно зданими, що розміщенні на сайті http://dayberg.od.ua/, що є загальновідомою інформацією. Згідно договору №6338 від 08.11.2016, земельну ділянку АДРЕСА_4, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 , за 74 468 грн, а земельну ділянку АДРЕСА_3 разом з садовим будинком, згідно договору № 1541 від 01.04.2016 року - за 125 000 грн.

Необхідно також зазначити, що судом було встановлено, що коли було повернення коштів за попереднім договором від 01.04.2016 р., їх отримали разом і ОСОБА_2 і ОСОБА_10 , а за борговою розпискою від 08.11.2016 р. кошти в сумі 1040000,00 грн. отримала тільки ОСОБА_2. , тобто ці кошти вона отримала для себе, а не для того, щоб вони були зараховані за договором купівлі-продажу від 08.11.2016 р., де покупцями були і ОСОБА_2 і ОСОБА_10

Крім того, суду не зрозуміло, навіщо ОСОБА_2 погодилася з пропозицією ОСОБА_1 щодо придбання земельної ділянки АДРЕСА_4, яка як зазначено в зустрічній позовній заяві, дорожче на 40 000 доларів США ніж ділянка АДРЕСА_3 в ЖБК «Дайберг», якщо у ОСОБА_2 та ОСОБА_10 виникли фінансові труднощі.

Отже, обставини викладені в зустрічному позові не доводять того, що зобов`язання ОСОБА_2 за її розпискою від 08.11.2016 р. пов`язані з укладанням ОСОБА_2 та ОСОБА_10 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0293 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 від 08.11.2016 року.

Що стосується того, що у грудні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 сплатили ОСОБА_1 залишок заборгованості за договором від 08.11.2016 р. в сумі 10 000 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 оригінал розписки від 27.05.2017 р., то за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до стст.1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дата її отримання так і сторони зобов`язання.

Позивачкою за зустрічним позовом у суді не було доведено, що саме ОСОБА_1 є кредитором за даною розпискою. Так, в зазначеній розписці не вказано кому саме і за що саме ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зобов`язуються виплатити 10 000 доларів США.

Отже, під час дослідження боргової розписки від 27.05.2017 року, незважаючи на найменування даного документа, суд не виявив у її змісті ознак договору позики, оскільки розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинен містити умови отримання позичальником від кредитора в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

Щодо відносин, пов`язаних з укладанням договорів купівлі-продажу від 26.05.2017 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 земельної ділянки АДРЕСА_4 та будинку, який вони побудували на цій ділянці, укладання договору щодо придбання квартири за адресою АДРЕСА_5, та додатковою угодою ОСОБА_15, ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11 до Договору № О-А- 110к від 19 листопада 2013 року «купівлі-продажу речових прав на нерухоме майно» про внесення змін», то ці відносини суто між покупцями та продавцями цієї нерухомості.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Сторонами договору купівлі-продажу є Продавець і Покупець.

У судових засідання, представником ОСОБА_2 . - ОСОБА_20. не було доведено зв`язок даних договорів з борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 . за розпискою від 08.11.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві просить визнати недійсним договір позики від 08 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України);

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як визначено частиною першою ст. 234 ЦК України, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч. 2 ст. 234 ЦК України).

Судом не було встановлено зв`язок між борговою розпискою від 08.11.2016 року, яка видана ОСОБА_2 для ОСОБА_1 та попереднім договором від 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як покупцями, що був посвідчений 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1541, договором купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , як покупцями, та ОСОБА_1 , як продавцем, що посвідчений 08 листопада 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 6338, договором купівлі-продажу від 26 травня 2017 року між ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_14 , як покупцем, що був посвідчений 26 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 3781, а також, договором купівлі-продажу між ОСОБА_2 й ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_14 , що посвідчений 26 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрований в реєстрі за № 3782, та додатковою угодою ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11 до Договору № О-А- 110к від 19 листопада 2013 року «купівлі-продажу речових прав на нерухоме майно» про внесення змін».

Отже, суд не погоджується з твердженням ОСОБА_2 про те, що розписка від 08.11.2016 року була складена на виконання договору купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , як покупцями, та ОСОБА_1 , як продавцем, що посвідчений 08 листопада 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М.

Також суд не погоджується з твердженням ОСОБА_2 про те що на заміну розписці від 08.11.2016, у якій ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути 1 040 000,00 грн., яка на момент її передачі в доларовому еквіваленті складала 40 000 доларів США ОСОБА_1., була складена розписка від 27.05.2017, у якій ОСОБА_2 і ОСОБА_10 зобов`язувались повернути 10 000 доларів США.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів дійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивачка за зустрічним позовом, яка звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання правочину фіктивним, повинна була довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, однак, ОСОБА_2 не надала доказів того, що в усіх сторін боргового зобов`язання за розпискою від 08.11.2016 року, яка була видана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відсутність наміру створити юридичні наслідки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 зазначила, що 08.11.2016 року вона прибула на АДРЕСА_6, з ціллю придбати у ОСОБА_1 ділянку землі, на виконання їх домовленостей ОСОБА_27 передала ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 40 000 доларів США. Як зазначає свідок, дану суму коштів, тільки в гривневому еквіваленті, тобто 1 040 000,00 гривень, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 про, що остання склала власноруч розписку. ОСОБА_27 зазначає, що бачила факт передачі грошей ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 попросив ОСОБА_27 бути свідком при передачі грошей та складенні розписки ОСОБА_2 ОСОБА_27. засвідчила факт передачі коштів своїм особистим підписом на розписці від 08.11.2016 року.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , з його згоди, був допитай як свідок та надав пояснення суду, у даних поясненнях ОСОБА_1 підтвердив факт передачі грошової суми у розмірі 1 040 000,00 гривень, яка на момент її передачі у доларовому еквіваленті складала 40 000 доларів США. Факт передачі зазначеної суми проводився за участю свідків, ОСОБА_27 та її сина. Як зазначає ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у його присутності власноруч написала розписку та передала її ОСОБА_1 та зобов`язувалась повернути кошти не пізніше 30 грудня 2017 року. Також, ОСОБА_1 підтвердив, що 08.11.2016 р. ОСОБА_2 власноручно написала, і разом з ОСОБА_10 підписала розписку, в якій зазначила, що попередній договір від 01.04.2016 р. вони розривають, гроші в сумі 1 430 000,00 гривень, що є еквівалентом 55 000 доларів США, вони отримали та претензій до ОСОБА_1 не мають. Тобто розписка від 08.11.2016 року немає ніякого відношення до попереднього договору від 01.04.2016 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, викладені в зустрічному позові не підтверджують фіктивність розписки від 08.11.2016 року, що була складена ОСОБА_2 на виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , тому правові норми, на які посилається ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві: а саме ст.ст. 203, 215, 234 ЦПК України, правові висновки, зазначені у постанові ВСУ від 18.09.2013 р. у справі №6-63цс13, п.24 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не можуть бути застосовані до існуючих правовідносин, відтак зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики не підлягають задоволенню.

Суд також відмовляє у задоволенні вимоги позивача за зустрічним позовом в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн, оскільки згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до поняття договору позики, що викладене у ст. 1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання підлягає виконанню у строк, визначений цим зобов`язанням.

Також, відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до розписки, позикодавець передає у власність позичальниці, а позичальниця приймає від позикодавця грошові кошти в сумі 104000,00 грн., що в доларовому еквіваленті складає 40 000 доларів США, та зобов`язується в строк до 30.12.2017 р. повернути позику у гривні у сумі 104000,00 грн, що в доларовому еквіваленті складала 40 000 доларів США. Даний факт був підтверджений свідком ОСОБА_27 , яка стверджує, що на власні очі бачила, як ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла 1040 000,00 гривень, про що ОСОБА_2 склала розписку на передала її ОСОБА_1 , також даний факт підтверджується показаннями самого ОСОБА_1 , який був допитаний як свідок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписка від 08.11.2016 року) перебуває у ОСОБА_1 , так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обов`язку.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, визначені статтями 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, суд прийшов до висновку, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним.

Таким чином борг складає:

¦сума позики - 1 040 000,00 (один мільйон сорок тисяч) гривень 00 копійок;

¦проценти за користування позикою - 158 493, 15 (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста дев`яносто три) гривні 15 копійок;

¦інфляційні нарахування - 62 948, 09 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень 09 копійок;

¦3% річних процентів - 29 435,96 (двадцять дев`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 96 копійок.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Таким чином, у порушення умов договору позики, а також ст.ст. 509, 526, 1046, 1048 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаним договором не виконали, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 611, 617, 625, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 258, 259, 263, 264, 265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_6 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 10.11.2004 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 борг за договором позики, що був оформлений у вигляді розписки від 08.11.2016 року, який складає:

¦сума позики - 1 040 000,00 (один мільйон сорок тисяч) гривень 00 копійок;

¦проценти за користування позикою - 158 493, 15 (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста дев`яносто три) гривні 15 копійок;

¦інфляційні нарахування - 62 948, 09 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок вісім) гривень 09 копійок;

¦3% річних процентів - 29 435,96 (двадцять дев`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 96 копійок.

У задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання недійсним договору позики - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 29.03.2019 року.

СУДДЯ: І.А. Бобуйок