Справа № 462/4027/18 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2281/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м.Львів

Справа № 462/4027/18

Провадження № 22-ц/811/2281/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 21 вересня 2018 року (суддя Галайко Н.М.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Залізничного ВП ГУНП у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

3 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом про стягнення з Держави України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 40 000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що слідчими Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ведеться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 00000251 від 30 січня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, де вона є потерпілою. В даний час слідчі Пахолик О.Б. та Панасюк А.І. більше не працюють в Залізничному ВП ГУНП у Львівській області, а досудове розслідування в вищевказаному кримінальному провадженні веде слідчий Лабачук Х.В. Вже понад 3 роки триває повна бездіяльність у даному кримінальному провадженні слідчих Пахолок О.Б., Панасюк А.І., Лабачук Х.В., що є протиправним. Слідчим умисно не було допитано мешканців будинку № 34 на вул. Петлюри у м. Львів, не забезпечено явки ОСОБА_6 на допит, не допитано як свідків усіх мешканців квартири № 34 на вул. Петлюри, 43 у м. Львові, проігноровано її вимогу про здійснення перехресного допиту із ОСОБА_6, що є головним підозрюваним у даному кримінальному провадженні, не надавалися матеріали кримінального провадження для ознайомлення, що є порушенням ст. 56 КПК України, не проводилося жодних слідчих дій. 22 травня 2017 року слідчий Панасюк О.І. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 00000251 від 30 січня 2015 року у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України. Копію постанови слідчий їй не надіслав, що є порушенням ч. 6 ст. 284 КПК України. 5 лютого 2018 року Залізничним районним судом м. Львова у справі № 462/276/18 винесено ухвалу, якою її скаргу задоволено, постанову слідчого СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 від 22 травня 2017 року про закриття кримінального провадження № 00000251 скасовано. Оскаржувана постанова слідчого від 22 травня 2017 року винесена передчасно та без проведення всіх необхідних слідчих (розшукових) дій. В матеріалах справи знаходиться письмове доручення про проведення слідчих (розшукових) дій слідчого Пахолока О.Б. від 5 жовтня 2015 року. Проте доручення слідчого Пахолока О.Б. залишилося невиконаним слідчими Панасюк А.І. та Лабачук Х.В. Зазначає, що триває повна бездіяльність органу досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні. Звертає увагу на бездіяльність начальника СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 котрий, відповідно до наданих йому законом повноважень, мав би контролювати хід досудового розслідування та у разі бездіяльності дати вказівку слідчому, чого зроблено не було. Вбачає в діях слідчих Пахолок О.Б., Панасюк А.І., Лабачук Х.В. зловживання владою, службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самих себе всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, її свободам та інтересам та містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України. Вказаними діями слідчих Пахолюк О.Б., Панасюк А.І., Лабачук Х.В. їй завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, через повну бездіяльність слідчих, їх умисел на закриття кримінального провадження за нібито відсутністю ознак кримінального правопорушення, що негативно вплинуло на звичний ритм її життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 40 000 грн., з розрахунку по 10000 грн. за кожен рік бездіяльності. У звязку з вищевказаним, просить суд позов задовольнити.

30 серпня 2018 року Державна казначейська служба України подала відзив на заперечення позову. Зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 25 БК України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою у порядку, визначеному законом. Обов»язковою умовою для відшкодування такої шкоди є визнання дій (бездіяльності) незаконними. Підстави для відшкодування шкоди позивачу відсутні, нею не доведені.

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову.

Рішення оскаржила ОСОБА_2 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що діями слідчих Пахолюк О.Б., Панасюк А.І., Лабачук Х.В. їй завдано моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, через повну бездіяльність слідчих, їх умисел на закриття кримінального провадження за відсутністю ознак кримінального правопорушення, що негативно вплинуло на звичний ритм її життя.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач зазначала бездіяльність слідчих Залізничного ВП ГУНП у Львівські області в частині неналежного виконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України.

Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-440-цс16).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність обставин, які є підставою для відповідальності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначила лише перелік обставин, які, на її переконання, свідчать про незаконність і протиправність дій (бездіяльності) слідчих.

Суд зазначає, що незаконність та протиправність цих обставин у встановленому законом порядку встановлена не була.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує, зокрема, прийняттям слідчим Залізничного ВП ГУНП у Львівській області постанови про закриття кримінального провадження № 00000251 від 22 травня 2017 року, вважаючи таке рішення незаконним і протиправним лише з огляду на подальше його скасування слідчим суддею Залізничного районного суду м. Львова.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова зі скаргою на постанову слідчого Панасюк А.І. про закриття кримінального провадження № 00000251 від 22 травня 2017 року.

5 лютого 2018 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 465/276/18 задоволено скаргу ОСОБА_2 на постанову слідчого СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 від 22 травня 2017 року про закриття кримінального провадження № 00000251, скасовано цю постанову, а матеріали кримінального провадження направлені в Залізничний ВП ГУНП у Львівській області для продовження досудового розслідування.

Суд зазначає, що скасування ухвалою слідчого судді процесуального рішення слідчого не є безумовним доказом неправомірності такого процесуального рішення, дії або бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. Окрім цього, ця обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвала слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 5 лютого 2018 року свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

Позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому слідчими Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Не надано доказів на підтвердження того, що позивач у зв»язку з діями працівників правоохоронних органів понесла втрати немайнового характеру, у зв»язку з якими вона повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту.

Суд першої інстанції з урахуванням встановленого, зробив вірний висновок, що правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, відсутні.

Такі висновки збігаються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 4 липня 2018 року у справі № 641/2328/17.

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; підстави для його скасування відсутні. Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без змін, апеляційну скаргу-без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384, 388 - 391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанова підписана 10 січня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили 10 січня 2019 року

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення 10 січня 2019 року

Помічник судді М.Б. Борачок