Ухвала

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 2-5994/11

провадження № 61-91ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2015 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

В с т а н о в и в:

У вересні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_7, в якому просив стягнути з останньої борг за договором позики в розмірі 320 000 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 травня 2010 року він позичив ОСОБА_7 320 000 грн на строк до 05 травня 2011 року. Згідно із розпискою та довіреностю, які надала ОСОБА_7, ОСОБА_5 має право повернути свої кошти із суми, отриманої від реалізації належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2013 року до участі в справі, як правонаступника ОСОБА_7, залучено її сина - ОСОБА_6

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вказаний договір позики є безгрошовим, оскільки ОСОБА_5 не мав значних доходів та не міг позичити 320 000 грн. Також, зазначає, що на час складання розписки ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій, у зв'язку із хворобою.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 320 000 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року до участі в справі залучено правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_4

Постановою Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

22 грудня 2012 року ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_4, надіслав засобами поштового зв'язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2015 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і закрити провадження в справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що 05 травня 2010 року ОСОБА_7 написала розписку, відповідно до якої позичила у ОСОБА_5 320 000 грн, які зобов'язалась повернути до 05 травня 2011 року, а в разі неповернення коштів у цей строк ОСОБА_5 має право отримати суму позики за рахунок коштів, отриманих при виконанні доручення від 05 травня 2010 року щодо продажу належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2.

Того ж дня, ОСОБА_7 видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 бути її представником в усіх без винятку підприємствах, установах і організаціях, зокрема, із правом замовлення і виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 а також підписання договору відчуження нерухомого майна та земельної ділянки за вказаною адресою.

19 серпня 2011 року ОСОБА_7 скасувала видану ОСОБА_5 довіреність від 05 травня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла. Після її смерті спадщину прийняв ОСОБА_6

За клопотанням ОСОБА_6 апеляційним судом Рівненської області в справі призначена посмертна амбулаторна психіатрична експертиза.

Відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи від 12 квітня 2016 року № 126/16 у представлених на експертизу матеріалах немає даних, на підставі яких можна було б оцінити психічний стан ОСОБА_7 на момент укладення договору позики від 05 травня 2010 року. Також відсутні дані, які б дозволили зробити експертний висновок про наявність у ОСОБА_7 психічних розладів на момент укладення договору позики та про її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6

Відповідно до листа приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т А. від 18 серпня 2016 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 року після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу № 2/2016, у якій наявні дві заяви про прийняття спадщини: заява ОСОБА_4 (спадкоємець за заповітом) та заява ОСОБА_9

Згідно із листом приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т А. від 12 вересня 2016 року, після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, станом на 12 вересня 2016 року жоден із спадкоємців не звертався за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до частини третьої статі 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень статті 1219 ЦК України кредитні зобов'язання не є такими, що нерозривно пов'язані з особою боржника, а відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Водночас положеннями статті 1282 ЦК України передбачено обов'язок спадкоємця задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

При цьому отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_5, оскільки розписка, видана ОСОБА_7 є доказом передачі їй грошової суми. Крім того, відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи від 12 квітня 2016 року № 126/16 не доведено, що ОСОБА_7 в момент укладення спірного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В касаційній скарзі, ОСОБА_4 просить суд оскаржувані судові рішення скасувати, та на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження в справі.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу , які були однією із сторін в справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі в справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, правовідносини у вказаній справі щодо боргових зобов'язань допускають правонаступництво, оскільки такі зобов'язання прямо не пов'язані з особою спадкодавця.

Крім того, з судових рішень убачається, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після ОСОБА_6, який в свою чергу прийняв спадщину після ОСОБА_7

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 травня 2015 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_4.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В. С. Висоцька

І.М. Фаловська