ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3287/19 Справа № 215/3246/18 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -Приватного акціонерного товариства «Північний гірничозбагачувальний комбінат»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження згідно положення ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2018 року, ухваленого суддею Демиденком Ю.Ю. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничозбагачувальний комбінат» ( надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він з він з 07.09.1961 по 18.07.2005 працював шофером та гірничим нормувальником на підприємстві ПрАТ «ПівнГЗК». Наказом по підприємству №82 від 18.07.2005 був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що йому стало відомо, що при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію відповідач повинен був сплатити одноразову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки він працював на підприємстві відповідача більше 20 років, відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки. Однак при звільнені та станом на теперішній час належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені, а тому просить стягнути з відповідача невиплачену одноразову вихідну допомогу, належну йому при звільнені у розмірі 5021,52 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.07.2007 по 31.12.2009 у розмірі 87400,80 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 5021 грн. 52 коп. невиплаченої при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію, 87400,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2007 р. по 31.12.2009 р., а всього 92422,32 грн. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір в сумі 924,22 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки на підприємстві не діяла, оскільки власники підприємства не були її підписантом. Крім того, представник відповідача вважає, що суд в порушення ст.233 КЗпП України не застосував позовну давність встановлену в три місяці.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та видно із записів, що містяться в трудовій книжці ОСОБА_1 у період з 07.09.1961 по 18.07.2005, перебував у трудових відносинах з відповідачем. (а.с.6-8).

Звільнено ОСОБА_1 з підприємства 18.07.2005 за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №82 від 18.07.2005 (а.с.8).

Згідно наказу про звільнення та табуляграми ОСОБА_1 за липень 2005 року при звільненні із підприємства допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с.10, 11).

З довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №784 від 04.05.2018, видно, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.03.2005 по 30.04.2005 склала 1673,84 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.03.2005 по 30.04.2005 склала 9,76 грн. (а.с.9).

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (а.с.12-14).

Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а.с.13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога у повному обсязі, що передбачена умовами Колективного договору на 2005-2006 роки, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки при розрахунку при звільнені.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про застосування умов Галузевих угод, виконання яких є обов'язком для відповідача; при цьому врахував, що з часу звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку та вихідна допомога не виплачена, а тому наявні підстави для стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням меж позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Із Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2005-2006 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2005р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2005-2006рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 років - тримісячної заробітної плати.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення Генеральної, Галузевої (міжгалузевої), Територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту колективного договору на 2005-2006 р.р., у п.1.9 якого зазначено, що сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством, генеральною та галузевими угодами, статутом товариства та правилами внутрішнього розпорядку.

Із Колективного договору ВАТ «ПівнГЗК» на 2005-2006 роки, наданого відповідачем пунктом 9.8 встановлено, що з метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, виплачувати, за умови їх звільнення за власним бажанням, щомісячно матеріальну допомогу у розмірі 100 грн., протягом одного року з дати звільнення за рахунок коштів підприємства (а.с.73).

З вищезазначеного видно, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює залежність її виплати від віку та строку звільнення із підприємства.

У зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача, та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач мав право застосувати умови Колективного договору на 2005-2009 року, а не п. 6.1. Галузевої угоди, який, на його думку, є диспозитивною нормою та має застосовуватися на розсуд роботодавця, адже, згідно ст. 16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Як видно із записів, що містяться в трудовій книжці позивача працював на підприємстві у відповідача 44 роки, тобто понад 20 років.

З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що єдиною підставою на отримання ОСОБА_1 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат є наявність в нього стажу понад 20 років.

Посилання представника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності, передбачений ст.233 КЗпП України колегія суддів відхиляє оскільки вони не ґрунтуються на законодавстві.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у межах заявлених позовних вимог у сумі трьох розмірів середньомісячної заробітної плати у сумі 5021,52 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Як видно з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію (а.с.11).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, в межах заявлених позовних вимог.

Колегія суддів, перевіряючи наданий позивачем розрахунок розміру середнього заробітку, з яким погодився суд першої інстанції, у розмірі 87400,80 грн., не може із ним погодитися. Як видно з наданого у позовній заяві розрахунку, заявляючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 19.07.2007 року, позивач кількість робочих годин визначає з липня 2005 року в загальній кількості 8955год., що не відповідає п.2 резолютивної частини позовної заяви в межах заявлених вимог. (а.с.5).

Доповнення, або збільшення позовних вимог в матеріалах справи відсутні.

В межах заявлених позовних вимог, за період часу з 19.07.2007 року по 31.12.2009 р. не 8955 робочих годин, а 4960 робочих годин. (а.с.47-50).

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Під час визначення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, визначення середньоденної заробітної плати позивача не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумовуючий облік робочого часу, у зв'язку з чим ПрАТ «ПівнГЗК» видало довідку № 784 від 04.05.2018 року, згідно якої середньо годинна заробітна плата позивача складає 9,76 грн. (а.с. 9).

Таким чином, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2007 року по 31.12.2009 року. становить 48409,60 грн., виходячи з наступного розрахунку 9,76 грн. (середньогодинна заробітна плата позивача) Х 4960 (робочих годин за період затримки розрахунку при звільненні) = 48409,60 грн.

Разом з тим, відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги щодо визначеного судом першої інстанції розміру середнього заробітку відсутні.

Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивача невиплатою вихідної допомоги, проте невірно визначений розмір середнього заробітку, в межах заявлених позовних вимог за період з 19 липня 2007 року по 31 грудня 2009 року, тому рішення суду першої інстанції на підставі положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні та зменшенню суми стягнутого середнього заробітку з 87400,80 грн. до 48409,60 грн.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничозбагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2018 року змінити в частині стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничозбагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2007 року по 31 грудня 2009 рік зменшивши його з 87400,80 грн. до 48409,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: