Ухвала

Іменем України

30 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 335/6675/13-ц

провадження № 61-15563ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 липня 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича, заінтересовані особи: Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій просив: поновити строк звернення до суду; визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Запорізькій області) Юлдашева А. А. щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 виконаної на підставі ухвали від 02 липня 2013 року Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя; скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 виконаної головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Юлдашевим А. А. на підставі ухвали від 02 липня 2013 року Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя; зобов`язати головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Запорізькій області Юлдашева А. А. направити подання до Адміністрації державної прикордонної служби України із зняття особи (боржника) ОСОБА_1 з контролю.

Скарга обґрунтована тим, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 02 липня 2013 року подання державного виконавця задоволено та тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-1201/10, виданими 23 березня 2010 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя та виконавчим листом № 2/0814/1627/2011, виданим 08 листопада 2012 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя. Станом на 10 квітня 2019 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувачу), виконавчий документ повернуто 12 червня 2013 року стягувачеві. 10 квітня 2019 року він подав до ВПВР УДВС ГТУЮ у Запорізькій області заяву-скаргу про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України застосованих на підставі ухвали від 02 липня 2013 року Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя, однак йому було відмовлено. Доказів ухилення його як боржника від виконання судового рішення немає, а тому він просив скаргу задовольнити.

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя від 22 травня 2019 року в задоволенні скарги відмовив.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що правові підстави для задоволення скарги боржника у цій справі відсутні.

Запорізький апеляційний суд постановою від 18 липня 2019 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 березня 2019 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням вимог процесуального права.

13 серпня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 липня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не ухиляється від виконання судового рішення, за якими видано виконавчі листи, та має намір їх виконати. На теперішній час він не має офіційного працевлаштування, доходів офіційно не отримує, має дружину та неповнолітню доньку з якими проживає, непрацездатну матір у якої була хвороба і лікування у лікарні, і все, що він зміг заробити було витрачене на утримання сім`ї та матері, за освітою він тренер з футболу, шукає роботу і має запрошення до Німеччини. Доказів належного примусового виконання судового рішення державним виконавцем у встановленому законом порядку та ухилення боржника від примусового виконання рішення суду державним виконавцем не надано. Також, державним виконавцем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у зв`язку з чим у суду немає підстав вважати, що ОСОБА_1 своїми умисними діями перешкоджає виконанню судового рішення.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Судами встановлено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Запорізькій області перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання: виконавчих листів № 2-1201/10, виданих 23 березня 2010 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя, про стягнення в солідарному порядку з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «САМХІТА» на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитними договорами в розмірі 6 779 257,78 грн, суму судового збору в розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 250 грн; виконавчого листа № 2/0814/1627/2011, виданого 08 листопада 2012 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики: основний борг у сумі 704 129,95 грн, проценти за користування позикою в розмірі 327 420,43 грн та судовий збір у розмірі 3 219 грн.

Державним виконавцем відповідно до пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) у процесі здійснення вищезазначеного зведеного виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що боржник ухилявся від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з поданням щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань за судовими рішеннями.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 02 липня 2013 року подання державного виконавця задоволено та тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-1201/10, виданими 23 березня 2010 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя та виконавчим листом № 2/0814/1627/2011, виданим 08 листопада 2012 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя.

У зв`язку із тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними вищезазначені виконавчі провадження завершено, про що було винесено постанови від 12 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Відповідно до пункту 11.4 Розділу XI Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) у разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Отже, на час повернення виконавчого документа стягувачу обов`язку державного виконавця одночасного зняття обмеження у праві виїзду за межі України не передбачало, виконавче провадження було завершено, однак не закінчено, а тому бездіяльності державним виконавцем допущено не було.

Відповідно до пункту 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції на час звернення заявника до ДВС зі скаргою, тобто на 10 квітня 2019 року) тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (закінчення виконавчого провадження); скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1 помилково ототожнює поняття «повернення виконавчого документа стягувачу» і «закінчення виконавчого провадження», які регулюються різними статтями Закону України «Про виконавче провадження» і мають різні юридичні наслідки.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд дійшов правильного висновку, що підстав для зняття тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не було як на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, так і не існує на час розгляду скарги, а тому державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 липня 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича, заінтересовані особи: Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило