Єдиний унікальний номер 227/2272/18 Номер провадження 22-ц/804/205/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 227/2272/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації) про позбавлення батьківських прав з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2018 року у складі судді Левченка А.М.), -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На кінець 2015 року ОСОБА_2 покинув сім'ю. 19 грудня 2016 року шлюб між ними розірвано.

З моменту припинення шлюбних відносин відповідач ніякого зв'язку з дитиною не підтримує, дитину не відвідує, її життям не цікавиться, про фізичний та духовний розвиток дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, має заборгованість по аліментам за період з 2016 року станом на 31 травня 2018 року у розмірі 27 132,21 грн., тобто від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина відповідач протягом тривалого часу ухиляється (а.с. 1 - 3).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. ОСОБА_2 попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на орган опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації покладено контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків (а.с. 68 - 70).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на кінець 2015 року відповідач покинув її та їх сім'ю, з того часу з сином взагалі не спілкується, відмовився від будь-якої допомоги на утримання дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Дитина не отримує від батька жодного подарунку. Аліменти на утримання сина відповідач не сплачує, у зв'язку з чим вона звернулася до правоохоронних органів для притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, її заяву 11 січня 2018 року внесено до ЄРДР. На жаль, відповідач згоден був "відмовитись" від дитини, якщо вона відмовиться від аліментів, що підтверджується смс - перепискою, яку суд першої інстанції до уваги не прийняв.

Усі викладені факти щодо відсутності батька у житті дитини й невиконання ним батьківських обов'язків підтверджуються як письмовими доказами, так і показаннями свідків.

Посилання суду на висновок Органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, є безпідставним, оскільки цей висновок не містить жодних доводів, які б давали підстави вважати, що з боку батька належно виконуються батьківські обов'язки щодо дитини.

Посилання суду на заперечення відповідача також є безпідставним, оскільки ці заперечення не ґрунтуються на доказах, батьком дитини не доведено факту належного виконання ним батьківських обов'язків. Усі спроби відповідача "сподобатися" суду не мають ніякого відношення до реального ставлення батька до дитини.

Вважає, що рішення суду не відповідає інтересам дитини (а.с. 73 - 75).

В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що воно може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону України № 2147- VIII від 03.10.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області справа № 227/2272/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Орган опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації) про позбавлення батьківських прав з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2018 року підсудна Донецькому апеляційному суду, який створено в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого апеляційного суду Донецької області.

Копія апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 отримана 05 грудня 2018 року, Органом опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації - 04 грудня 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 94, а.с. 89). Письмові відзиви на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду 09 січня 2019 року доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, представник Органу опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації у судове засідання апеляційного суду 09 січня 2019 року не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, судову повістку - повідомлення про розгляд справи 09 січня 2019 року відповідач отримав 19 грудня 2018 року, Орган опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації- 19 грудня 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 99, а.с. 96).

Відповідач та представник Органу опіки та піклування апеляційний суд про причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представника Органу опіки та піклування, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09 серпня 2014 року по 30 грудня 2016 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 30 грудня 2016 року (а.с. 9).

Вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

Після припинення шлюбних відносин син сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати з матір'ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні і вихованні.

Згідно актів обстеження житлово-побутового стану від 16.05.2018 року, складених депутатом Білозерської міської ради за участю трьох сусідів, позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2, разом з матір'ю ОСОБА_5 та сином ОСОБА_3, побутові умови проживання відповідають санітарним нормам. Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, за зазначеною адресою не проживає, участі у вихованні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не приймає (а.с. 11 - 12).

Згідно довідки Нововодянської сільської ради Добропільського району Донецької області № 01-20/262 від 25 червня 2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою АДРЕСА_3, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4. (а.с. 19).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї ОСОБА_2 від 12.07.2018 року за адресою: АДРЕСА_4, проживає сім'я з п'яти осіб: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_9. ОСОБА_2 спиртними напоями не зловживає, шкідливих звичок не має. Діти без супроводу батьків замічені не були. В будинку порушені деякі санітарно-гігієнічні умови, будинок потребує косметичного ремонту. Сім'я має підсобне господарство (птицю, кози), оброблену землю, на якій вирощуються овочеві культури (а.с. 29).

Відповідно до побутової характеристики № 562 від 12.07.2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_4, займається господарством; характер спокійний, дружелюбний; з сусідами, односельцями в дружніх відносинах; за час проживання в селі зарекомендував себе з позитивного боку; скарг, заяв на нього до сільської ради не надходило (а.с. 49).

На виконанні у Добропільському міськрайонному відділі державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 227/196/16 від 03.03.2016 року, виданого Добропільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісяця; станом на 18 червня 2018 року ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 43 208,55 грн., що підтверджується довідкою Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 18 червня 2018 року № вих. 14.27/22-797 (а.с. 30).

11 січня 2018 року до ЄРДР внесено відомості про реєстрацію кримінального провадження № 0000067 за частиною 1 ст. 164 КК України за заявою ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2, який злісно ухиляється від сплати аліментів, що підтверджується витягом з ЄРДР від 05 червня 2018 року (а.с. 14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключним та надзвичайним заходом впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого заходу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, заходи впливу до відповідача не вживалися. Невиконання батьківських обов'язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання. Суд вважає необхідним, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та синові налагодити їх родинні стосунки, як на теперішній час так і на майбутнє (а.с. 68 - 70).

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків.

Звертаючись в червні 2018 року до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалася на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно п. 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що від виконання своїх батьківських обов'язків він не ухиляється, має тимчасові труднощі у працевлаштуванні, у зв'язку з чим матеріальної допомоги на утримання сина надавати не може.

Відповідно до частини 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач обґрунтовано зазначає, що аліменти на утримання сина відповідач сплачує нерегулярно, його заборгованість по аліментам станом на 18 червня 2018 року складає 43 208,55 грн., що підтверджується довідкою державного виконавця Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 18.06.2018 року № 14.27/22-797 (а.с. 30).

Згідно довідки державного виконавця Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 05.06.2018 року № 14.27/22-6967 відповідач останній раз сплачував аліменти у квітні 2017 року (а.с. 13).

Проте факт несплати відповідачем протягом певного часу аліментів на утримання дитини сам по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач за місцем проживання характеризується позитивно, в теперішній час не працює, перебуває на обліку у місцевому центрі зайнятості, у зв'язку з чим позивач до 30 квітня 2018 року отримувала тимчасову державну допомогу на дітей, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання яких невідоме, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради від 19.10.2018 року № 2499, яка позивачем додана до апеляційної скарги (а.с. 78). З травня 2018 року позивач таку допомогу не отримує, оскільки, з її слів, відповідач перебуває на обліку у центрі зайнятості і вона отримує аліменти на утримання дитини з допомоги по безробіттю.

Крім того, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї ОСОБА_2 від 12.07.2018 року підтверджується незадовільний матеріальний стан його нової сім'ї, яка складається з п'яти осіб, в тому числі трьох малолітніх дітей, зокрема, сім'я мешкає в будинку, який потребує ремонту, має доходи лише від домашнього підсобного господарства (птиця, кози, овочеві культури).

Зазначене свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку щодо утримання сина, проте не підтверджує його умисне ухилення від цього обов'язку,

Посилання позивача на внесення 11 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей щодо ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів, не спростовує висновків суду, оскільки відомості щодо пред'явлення підозри ОСОБА_2 відсутні. В судовому засіданні апеляційного суду позивач повідомила, що за цим кримінальним провадженням триває досудове слідство.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_10 пояснили, що відповідач покинув сім'ю, після чого ніякої участі у вихованні дитини не приймає, допомоги не надає, хоча будь-яких перешкод у його спілкуванні з дитиною немає.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, взаємовідносини між матір'ю та батьком дитини після розірвання шлюбу не є дружніми, а тому спілкування відповідача з дитиною у присутності позивача може негативно впливати на виховання дитини. Згідно пояснень позивача у судовому засіданні апеляційного суду, вона категорично заперечує проти спілкування батька з дитиною у її відсутність. Крім того, відповідач мешкає в іншому населеному пункті, умови його проживання не є задовільними, дитина на час вирішення судом першої інстанції спору не досягла віку трьох років, що, безумовно, створює певні перепони щодо спілкування з дитиною у відсутності позивача.

Будь-яких інших доказів щодо свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками по вихованню сина позивачем суду не надано.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Добропільської районної державної адміністрації Донецької області від 25 липня 2018 року № 03-37/471 позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є недоцільним (а.с. 48).

Відповідно до частини 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18.12.2008 року).

Отже, у кожному випадку треба виявили і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не надасть дитині полегшення.

Саме з цього і виходив суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд правильно зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і насамперед способом захисту прав і інтересів дитини. Позбавлення відповідача батьківських прав не захистить прав трирічної дитини. Апеляційний суд з таким висновком погоджується, оскільки позивачем не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дитини. Враховуючи, що дитина в трирічному віці не здатна навіть сформулювати власні погляди щодо її долі, відмова позивачу у задоволенні позовних вимог не призведе до страждань дитини через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки з боку батька.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки не лише для батька, але й для дитини (ст. 166 СК).

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду не відповідає інтересам дитини є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги смс-переписку, згідно якої батько дитини згоден був "відмовитися" від дитини, якщо позивач відмовиться від аліментів, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Крім того, додане до апеляційної скарги смс-повідомлення не є однозначним, оскільки в ньому в тому числі йдеться про те, що особа, яка склала це смс-повідомлення виявляє бажання відстоювати свої права щодо дитини. Позивачем до апеляційної скарги не додано смс-повідомлення, на яке була надана така відповідь. Крім того, належність цього смс-повідомлення саме відповідачу ОСОБА_2 є недоведеною.

Безумовно участь відповідача у вихованні сина є недостатньою, але підстави для застосування до відповідача крайньої міри за умови, що до відповідача раніше не вживалися заходи реагування, відсутні.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування п. 2 частини 1 ст. 164 СК України, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 року у справі № 214/1048/15-ц, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2018 року у справі № 583/1259/15-ц, від 26.12.2018 року у справі № 161/13190/17.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на нього, при цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини та його винної поведінки, а наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина відповідача ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Разом з тим суд дійшов правильного висновку про необхідність попередити відповідача про зміну ставлення до виховання сина, з урахуванням того, що він категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має бажання налагодити стосунки з сином.

Отже, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 відповідно до п/п 2, 6 пункту 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" мала сплатити судовий збір у розмірі 1 057,21 грн. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 листопада 2018 року за її клопотанням сплата судового збору їй була відстрочена до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції (а.с. 82 - 85).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 057,21 грн. за подання апеляційної скарги покладаються на позивача і відповідно підлягають стягненню з неї, оскільки на час постановлення судового рішення судом апеляційної інстанції не сплачені.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_11, уродженки міста Донецьк, РНОКПП НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір у розмірі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень 20 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М.Мальований

Повне судове рішення складено 10 січня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха