ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 639/6431/17-ц

Провадження № 22-ц/818/1444/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Кругової С.С.

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

Секретаря - Кучер Ю.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2

відповідач: Харківська міська рада, представник Мироненко Олексій Олексійович

треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Інспекція державного архітектурно будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року,-

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_1 протягом 35 років є користувачем земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1.

Згідно листа Управління містобудування та архітектури від 21.04.2017 №Б-1- 6/12/214-17.01.01-07 рішення про виділення земельної ділянки для будівництва допоміжних приміщень, господарських будівель, споруд за адресою: АДРЕСА_1 - Харківською міською радою не приймалось.

Відповідно до листа Департаменту діловодства Харківської міської ради від 31.05.2017 № 178/0/33-17 позивача повідомлено про наступне: за період з 01.01.2011 по 31.05.2017 до Департаменту діловодства Харківської міської ради звернень від фізичних чи юридичних осіб стосовно земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, не надходило; за інформацією Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 не приймалися; відповідно до інформації Архівного відділу Харківської міської ради від 31.05.2017 № 61, в Архівному відділі відсутня інформація щодо звернень будь-кого до Харківської міської ради у період з 1970 по теперішній час з проханням виділити земельну ділянку під забудову гаража за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 29.05.2017 №31-20-9,1-9306/0/19-17 ОСОБА_1 рекомендовано скористатися Публічною кадастровою картою України, яка знаходиться на сайті Держгеокадастру України.

Згідно інформації з офіційного сайту «Публічна кадастрова карта України» за адресою: АДРЕСА_1, відсутні зареєстровані земельні ділянки.

Оскільки право власності на земельні ділянки біля будинку АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано, земельні ділянки для будівництва допоміжних приміщень, господарських будівель, споруд Харківською міською радою нікому не надавались, то позивач, на підставі ст. 119 ЗК України звернулася до Харківської міської ради із заявою від 06.07.2017 року про передачу безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу орієнтованою площею 0,01 га за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно просила надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки на зазначеній території.

У зв'язку з тривалим затягуванням розгляду заяви позивача від 06.06.2017 про передачу земельної ділянки у власність, ОСОБА_1 звернулася з відповідним запитом до Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану виконавчого комітету Харківської міської ради. Згідно листа Департаменту організаційної роботи Харківської міської ради (якому було перенаправлено вищевказаний запит) позивача повідомлено, що інформація про дату, час та місце проведення чергової сесії Харківської міської ради, на якій буде винесено на розгляд заяву ОСОБА_1 від 06.06.2017 про передачу земельної ділянки у власність - у Харківській міській раді відсутня.

Виходячи з вище викладеного позивач вважає, що вказана земельна ділянка, якою вона добросовісно та відкрито користується нікому не належить на праві власності, а тому є підстави для визнання права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю.

У січні 2018 року Харківська міська рада звернулася із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна та просила зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна нежитлової будівлі (гараж на два бокси).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що в ході проведення позапланової перевірки було встановлено, що будівництво обєкту «гараж біля житлового будинку АДРЕСА_1» проводилось на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без документу, що надає право на виконання будівельних робіт, без містобудівної документації та затвердженого у встановленому порядку проекту, такий обєкт є самочинним будівництвом. Тому Харківська міська рада, як власник земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, звертається до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та постановити в цій частині нове, яким задовольнити повністю позовні вимоги. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції не виконано вимоги закону щодо повного і всебічного з'ясування обставин.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач є добросовісним набувачем, спірна земельна ділянка ні за ким не зареєстрована та в користуванні не перебуває, на що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги.

В матеріалах справи є достатні докази того, що саме ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 є добросовісними користувачами гаражу який розташований на спірній земельній ділянці.

17 січня 2019 року Харківська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та постановити в цій частині нове, яким задовольнити повністю позовні вимоги. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що Інспекцією 14.12.2016 проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об'єкті: «Гараж біля житлового будинку АДРЕСА_1». За результатами перевірки встановлено, що біля житлового будинку по АДРЕСА_1 розташовано нежитлові будівлі. Під час перевірки з виїздом на місце встановлено факт наявності незавершеної будівництвом нежитлової будівлі (гаражу) на два бокси з піноблоку та силікатної цегли (Акт № 703-А).

В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, інформація щодо об'єкта за вищевказаною адресою не має.

Приймаючи до уваги те, що в ході проведення позапланової перевірки було встановлено, що будівництво об'єкту «Гараж біля житлового будинку АДРЕСА_1» проводилось на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без документу, що надає право на виконання будівельних робіт, без містобудівної документації та затвердженого у встановленому порядку проекту, такий об'єкт є самочинним будівництвом.

Харківська міська рада, як власник земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво, як суб'єкт владних повноважень, на виконання владних управлінських функцій зі здійснення архітектурно-будівельного контролю звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 у зв'язку з порушенням забудовником вимог земельного законодавства та законодавства з питань будівництва та архітектури просить поновити їх порушене право, усунути перешкоди у праві користування земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

До апеляційного суду надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якій третя особа зазначає, що визнати право власності за набувальною давністю можливо лише за умови відповідності користування положенням ст.. 344 ЦК України. Добросовісне користування земельною ділянкою може бути визнано таким у разі використання її за цільовим призначенням з дотримання норм екологічного, земельного, аграрного законодавства. Також, відкрите користування земельною ділянкою передбачає, що інформація про таке користування була відома уповноваженим органам, але вони не порушували питання про самовільне використання даної земельної ділянки. Так, просять суд апеляційної інстанції розглянути справу у відповідності до положень чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, залишенню без змін. Апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що не доведено ні факт добросовісного заволодіння чужим майном певною земельною ділянкою з визначеними межами, ні факт та тривалість відкритого, безперервного володіння нею (в тому числі яким чином), а також не доведено вичерпання позивачем всіх заходів позасудового врегулювання даного спору і отримання права власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому земельним законодавством.

Розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вважала, що спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 використовується нею на протязі довгих років, оскільки на ній розташований її гараж, яким користується вона та її син ОСОБА_5 тому є підстави для отримання права власності на неї.

Як вбачається з листа Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану від 21.04.2017 року за №Б-1-6/12/214/17.01.01-07 рішення стосовно надання власникам будинку за адресою:АДРЕСА_1, земельної ділянки для будівництва допоміжних приміщень, господарських будівель, споруд за вказаною адресою Харківською міською радою не приймалися (том 1 а.с. 10).

Згідно листа Департаменту діловодства Харківської міської ради від 31.05.2017 року за № 178/0/33-17 позивача повідомлено, що за період з 01.01.2011 року по 31.05.2017 року до Департаменту діловодства Харківської міської ради звернень від фізичних чи юридичних осіб стосовно земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, не надходило. За інформацією Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки для будівництва гаражу по АДРЕСА_1 не приймалися.

Відповідно до інформації Архівного відділу Харківської міської ради від 31.05.2017 № 61, в Архівному відділі відсутня інформація щодо звернень будь-кого до Харківської міської ради у період з 1970 по теперішній час з проханням виділити земельну ділянку під забудову гаража за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 13).

Як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 29.05.2017 року за №31-20-9, 1-9306/0/19-17 стосовно надання інформації про земельну ділянку, яка розташована на території м. Харків, ОСОБА_1 рекомендовано скористатися Публічною кадастровою картою України, яка знаходиться на сайті Держгеокадастру України (том 1 а.с. 14,15).

Згідно даних з сайту «Публічна кадастрова карта України» за адресою АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані земельні ділянки.

06.06.2017 ОСОБА_1 звернулась до Харківської міської ради з заявою на підставі ст. 119 ЗК України, в якій просить передати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаражу орієнтованою площею 0,01 га за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно надати їй дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки на зазначеній території (том 1 а.с. 11).

Відповідно до відповіді містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.07.2017 за № Б-6-22060/1-17.08-39 позивача повідомлено, що відповідний проект рішення, після погодження в установленому законом порядку з відповідними службами міської ради, буде винесено на розгляд сесії Харківської міської ради (том 1 а.с. 12).

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У силу статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Таким чином, на підставі ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю виникає у разі якщо володіння майном є добросовісним, тобто особа, яка володіє майном не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю.

За змістом зазначеної правової норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна .

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Відповідно до пункту 11 вказаної постанови, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Тобто право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення в частині відмови у задоволенні позову Білоусової судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення її апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в цій частині, без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, що не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апеляційної скарги на факт користування вказаною земельною ділянкою відкрито та протягом тривалого часу з посиланням на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.08.2015 року, як на доказ фактичного користування землею, підтверджує лише факт зберігання особистих речей ОСОБА_5 у гаражі який розташованій на земельній ділянці яка є комунальною власністю, але не може бути підставою для набуття права власності.

Виходячи з вище викладеного судова колегія вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишенні рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 без змін.

Що стосується апеляційної скарги Харківської міської ради, то вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці біля вказаного будинку побудований гараж.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 є сином позивача ОСОБА_1

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Установлено, що здійснене ОСОБА_1 будівництво є самочинним, так як відсутні докази того, що будівництво здійснювалось нею на земельній ділянці, що була відведена їй в установленому порядку для цієї мети, а також те, що об'єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу чи належно затвердженого проекту.

Судом встановлено те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій розташована самочинно побудована нежитлова будівля гараж знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради і розпоряджатися цією земельною ділянкою має право лише територіальна громада м. Харкова, в особі Харківської міської ради.

Зазначений об'єкт будівництва, відносяться до самочинно збудованого; пакет документів на розгляд постійно діючої комісії з питань самочинного будівництва, у відповідності до «Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», який затверджено рішенням сесії ХМР від 17.08.2011 року №390/11, зі змінами та доповненнями від 22.06.2012 року №753/12, не надавався.

Так, позивач зверталася до Харківської міської ради з заявою від 06.06.2017 про безоплатне надання у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу орієнтовною площею 0,01га, та надання дозволу на розробку технічної документації однак дозволу не отримала.

З заявою до Харківської міської ради із заявою про надання дозволу на збереження самочинно збудованої нежитлової будівлі «Гаража», розташованої за вказаною адресою не зверталася.

Відповідно до п.2, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового є невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог Харківської міської ради підлягає скасуванню, з ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 960 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна - скасувати і ухвалити нове рішення.

Зустрічну позовну заяву Харківської міської ради задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Харківській міській Раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна - нежитлової будівлі (гараж на два бокси) по АДРЕСА_1 за свій рахунок.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою АДРЕСА_2) на користь Харківської міської ради (юридична адреса: м. Харків, майдан Конституції 7) судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 960 (дев'ятсот шістдесят гривень) 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до суду Верховного Суду 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 29 березня 2019 року