Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 758/11911/16-ц

провадження № 61-25694св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в складі судді Шаховніної М.О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року в складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В..

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 10 жовтня 2014 року між ним та банком укладені два договори № ДФ- та № ДФ-116755 про строковий банківський вклад із щомісячною виплатою відсотків, відповідно до умов яких банк прийняв на зберігання грошові кошти у сумі по 800 000,00 грн за кожним договором, строком до 10 квітня 2015 року, з процентною ставкою 24,50% річних. Того ж дня він уклав з ПАТ «Енергобанк» ще один договір про строковий банківський вклад із щомісячною виплатою відсотків, за яким банк прийняв від нього на зберігання грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 гривень, строком до 10 квітня 2015 року, з процентною ставкою 24,50% річних. 13 листопада 2014 року між цими ж сторонами укладений договір про строковий банківський вклад із щомісячною виплатою відсотків № ДФ-, відповідно до умов якого банк прийняв від нього на зберігання грошові кошти у розмірі 108 000,00 доларів США, строком до 16 листопада 2015 року, зі сплатою процентної ставки 12,5% річних.

06 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів із депозитних вкладів, однак банк відмовив йому в поверненні коштів, у зв`язку з введенням у ПАТ «Енергобанк» із 13 лютого 2015 року тимчасової адміністрації.

Крім того, посилається на те, що 12 листопада 2013 року між ним та ПАТ «Енергобанк» укладений договір № 00-000821-11 про відкриття та обслуговування карткового рахунку платіжної картки «visa», залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 становить 1 889, 63 доларів США. 24 березня 2014 року між цими ж сторонами укладений договір № 33892/ЕН про відкриття та обслуговування карткового рахунку фізичної особи, за яким залишок коштів на рахунку № НОМЕР_2 становить 36 622, 80 доларів США, які також не були повернуті йому банком.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з ПАТ «Енергобанк» на свою користь грошові кошти за договорами, а саме:

36 622, 80 доларів США за договором № 33892/ЕН про відкриття та обслуговування карткового рахунку фізичної особи від 24 березня 2014 року;

1 889, 63 доларів США за договором № 00-000821-11 про відкриття та обслуговування карткового рахунку фізичної особи від 12 листопада 2013 року;

108 000,00 доларів США за договором № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 13 листопада 2014 року;

800 000,00 грн за договором №ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 10 жовтня 2014 року;

800 000,00 грн за договором № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 10 жовтня 2014 року;

1 000 000,00 грн за договором № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 10 жовтня 2014 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту запровадження убанку тимчасової адміністрації задоволення вимог кредитора може відбуватися в особливому, передбаченому спеціальним законом (Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») порядку, з дотриманням принципу черговості. Проте, враховуючи, що позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (ліквідатора) із заявою про повернення коштів лише у вересні 2016 року, а не протягом 30 днів як визначено законом, то це унеможливлює захист його прав у судовому порядку та є підставою для відмови в позові.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем вимога до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про повернення вкладу подана після закінчення визначеного законодавством терміну, що призвело до невнесення його даних, які не могли бути враховані при складанні та затвердженні Загального реєстру Фондом гарантування, що б надавало б останньому право на виплату позивачу коштів за депозитним вкладом за межами гарантованої суми.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами не враховано, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» створені умови для позбавлення конституційного права громадян України володіти, користуватися і розпоряджатися власністю, що суперечить статті 41 Конституції України. Судами не застосовано положення статті 1060 ЦК України, яка передбачає обов`язок банку видати вкладнику внесений ним вклад. Також зазначає, що дії банку з невидачі позивачеві сум депозитів у встановлений договорами строк є протиправними та такими, що порушують його права та інтереси, оскільки банк не вправі відмовляти у видачі депозиту, оскільки повернути депозит його примушує пряма норма статті 1060 ЦК України, а її порушення вказує на протиправність поведінки банку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності та обґрунтованості.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 10 жовтня 2014 року між сторонами у справі укладені два договори про строковий банківський вклад із щомісячною виплатою відсотків №ДФ- та № ДФ-

Відповідно до пункту 1.1 вказаних договорів ОСОБА_1 надав, а банк прийняв на зберігання грошові кошти у сумі по 800 000,00 грн за кожним договором, строком до 10 квітня 2015 року, з процентною ставкою 24,50% річних.

Того ж дня позивач уклав з ПАТ «Енергобанк» ще один договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків №ДФ-, за умовами якого банк прийняв від ОСОБА_1 на зберігання грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн, строком до 10 квітня 2015 року, з процентною ставкою 24,50% річних.

13 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Енергобанк» укладений договір про строковий банківський вклад із щомісячною виплатою відсотків № ДФ-, згідно пункту 1.1 якого банк прийняв від позивача на зберігання грошові кошти у розмірі 108 000,00 доларів США, строком до 16 листопада 2015 року, зі сплатою процентної ставки 12,5% річних.

06 липня 2016 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» із заявою про повернення коштів з депозитних вкладів, проте останній листом від 06 липня 2016 року відмовив ОСОБА_1 у поверненні коштів, у зв`язку з введенням з 13 лютого 2015 року в ПАТ «Енергобанк» тимчасової адміністрації.

Крім того, судом встановлено, що 12 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Енергобанк» укладений договір № 00-000821-11 про відкриття та обслуговування карткового рахунку платіжної картки «visa».

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору банк видав позивачу електронну платіжну картку та ПІН-код до неї, відкрив картковий рахунок № НОМЕР_1 у доларах США. Залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 становить 1 889, 63 доларів США.

24 березня 2014 року між позивачем та відповідачем укладений договір №33892/ЕН про відкриття та обслуговування карткового рахунку фізичної особи, за яким банк відкрив клієнту поточний рахунок № НОМЕР_2 у національній та/чи іноземній валютах, а також здійснює його розрахунково-касове обслуговування. Залишок коштів на рахунку № НОМЕР_2 становить 36 622, 80 доларів США, які не були повернуті позивачу.

На виконання постанови Правління Національного банку України від 22 січня 2015 року № 48/ БТ «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку (яка відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про Національний Банк України» є обов`язковою для банків) наказом в. о. голови правління ПАТ «Енергобанк» від 26 січня 2015 року № 5 на період дії постанови НБУ № 48/БТ з 22 січня по 21 липня 2015 року запроваджено обмеження в діяльності банку та визначено перелік заходів щодо забезпечення виконання таких обмежень, зокрема у пункті 21 наказу передбачено не допускати проведення будь-яких операцій, за наслідками яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності постанови НБУ № 48/БТ, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

Постановою Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 ПАТ «Енергобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 лютого 2015 року № 29 в банку запроваджено тимчасову адміністрацію з 13 лютого по 13 травня 2015 року, цей строк продовжено за рішенням цього органу від 30 квітня 2015 року № 93 до 11 червня 2015 року.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року № 115 запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12 червня 2015 року та рішенням цього ж органу від 26 травня 2016 року № 842 строк процедури ліквідації продовжено на 2 роки.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 1058, 1060 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено інші умови повернення коштів.

Згідно з пунктами 1, 5 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (яким врегульовано процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку), під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюються задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та надалі відкликання НБУ банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно із статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.

Статтею 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що в межах ліквідаційної процедури банку статусу кредитора набувають дві категорії осіб:

1) фізичні особи-вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування;

2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей (про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду), та які акцентовані та включені до реєстру акцентованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшли обґрунтованого висновку про те, що на момент звернення позивача 06 липня 2016 року з вимогою про повернення вкладів, у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованих Фондом.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що позовні вимоги позивача, які ґрунтуються на загальних нормах цивільного законодавства та умовах договорів, задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги позивача зводяться до незгоди з порядком відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, та не спростовують висновків суду щодо виплати відповідних коштів у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та відсутності правових підстав для задоволення пред`явленого позову на підставі загальних норм цивільного законодавства та умов укладеного договору, з урахуванням запровадження у банку тимчасової адміністрації та в подальшому відкликання банківської ліцензії і запровадження процедури його ліквідації.

Доводи касаційної скарги позивача про порушення судами гарантованого положеннями Конституції України права позивача на мирне володіння майном і розпорядження власністю, колегія суддів відхиляє, оскільки судовими рішеннями у цій справі не було порушено майнових прав позивача, а лише вказано на визначену Законом процедуру повернення коштів банківських вкладів за умов запровадження у банку процедури ліквідації.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до констатації наявності у позивача права власності на внесені на депозит кошти і обов`язок банку їх повернути.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська