П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі :

Головуючого: Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

За участю учасників справи: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2018 року (повний текст складено 22 жовтня 2018 року), постановлене в приміщенні того ж суду у складі судді Козаченка Р.В.) у цивільній справі (єдиний унікальний номер 490/4029/16, номер провадження 22-ц/812/73/19) за первісним позовом Публічного акціонерного товариства Ідея Банк до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства Ідея Банк, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, про визнання недійсним договору застави, зобов'язання зняти обтяження із заставленого автомобіля та виключення з реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження автомобіля,

В С Т А Н О В И Л А :

14 квітня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство «Ідея Банк») звернулося до Центрального районного суду м. Миколаєва із первісним позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки «Volkswagen Toureg 3.6», 2006 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузов, рама) WVGZZZ7LZ6D062279, реєстраційний номер ВЕ 1836 ВВ, що необхідно здійснити в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначав, що 30 грудня 2011 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 910.12750, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит 199940 грн. 38 коп. на купівлю зазначеного транспортного засобу строком до 30 грудня 2015 року, з умовою повернення кредитних коштів частинами зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 19,99 %.

На забезпечення кредитного зобов'язання між ОСОБА_3 та Банком був укладений договір застави вище вказаного автомобіля.

Вказуючи, що відповідач неналежним чином виконував зобовязання за кредитним договором і останній платіж ним було здійснено 01 лютого 2012 року, а станом на 07 квітня 2016 року загальний борг склав 361813 грн. 60 коп., тому, відповідно до положень ст. 527 ЦК України та ст. 20 Закону України «Про заставу», просив звернути стягнення на заставний автомобіль в рахунок виниклої заборгованості.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2017 року справа була передана за підсудністю до Жовтневого районного суду Миколаївської області, оскільки останнім відомим місцем проживання відповідача ОСОБА_3 було смт. Воскресенське Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області (т.1 а.с.80).

В подальшому, 19 квітня 2017 року Банк змінив предмет своїх позовних вимог: просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 зазначений вище борг за договором кредиту в загальній сумі 316813 грн. 60 коп., а також просив в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на заставний автомобіль, який на той час належав на праві власності ОСОБА_1 (т.1 а.с.94).

26 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 та Банку, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, про визнання недійсним договору застави заставного автомобіля, скасування обстеження автомобіля та виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про обтяження заставного автомобіля (т.1 а.с. 163-166).

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що на момент укладення договору застави 01 березня 2012 року автомобіль вже не належав ОСОБА_3, а був проданий ОСОБА_1 06 січня 2012 року і в лютому того ж року поставлений на облік у Кременчуцькому МРЕВ Полтавської області.

Тому, посилаючись на положення ст. 203 та ст. 229 ЦК України, та вказуючи, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, договір застави може бути визнаний судом недійсним, так як Банк при його укладені не перевірив належність транспортного засобу заставодавцю. Крім того, ОСОБА_1 позбавлений належним чином володіти та розпоряджатися автомобілем як добросовісний набувач автомобіля (ст. 388 ЦК України) через наявність обтяження.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2018 року первісний позов Публічного акціонерного товариства Ідея Банк до ОСОБА_3 про стягнення кредитного боргу задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Ідея Банк борг за договором кредиту № 910.12750 від 30 грудня 2011 року в загальній сумі 361813 грн. 60 коп., яка складається із боргу по тілу кредиту в сумі 197461 грн. 46 коп., простроченого боргу по процентам 163705 грн. 05 коп., боргу зі строкових процентів у сумі 647 грн. 09 коп. та судовий збір у сумі 5427 грн. 02 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства Ідея Банк, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, про:

- визнання недійсним договору застави автомобіля Volkswagen Toureg 3.6, 2006 року випуску, номер кузову (шасі) WVGZZZ7LZ6D062279, укладеного 01 березня 2012 року між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та ОСОБА_3;

- скасування обтяження автомобіля Volkswagen Toureg 3.6, 2006 року випуску, номер кузову (шасі) WVGZZZ7LZ6D062279, накладеного за договором застави, укладеного 01 березня 2012 року між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та ОСОБА_3;

- виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис за № 12297741 про заставу автомобіля Volkswagen Toureg 3.6, 2006 року випуску, номер кузову (шасі) WVGZZZ7LZ6D062279 - відмовлено повністю. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп.(а.с. 193-198 т. 2)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання вимог процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені зустрічного позову. Апелянт зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 вже не був власником майна, яким він розпорядився, передавши його у заставу банку. Зазначені обставини, очевидно свідчать про недійсність оспорюваного договору застави в силу ст. 203, 215 ЦК України. Судом першої інстанції вказаним обставинам правової оцінки не надано (т. 2 а.с. 206-212).

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому колегією суддів в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи. Оскільки при укладенні договору застави транспортного засобу № 910.12750 від 01 березня 2012 року вимоги щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення були дотриманні, то підстав для визнання договору недійсним немає (т.2 а.с.240-245).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» зазначає, що рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2018 року вважає законним та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів , які б підтверджували, яким чином на момент звернення із зустрічним позовом та ухвалення судом оскаржуваного рішення порушуються, не визнаються чи оспорюються його права, свободи чи інтереси, і яким чином, застава автомобіля впливає на можливість ОСОБА_1 реалізувати його права, оскільки він відчужив зазначений автомобіль ОСОБА_5, і не являється на сьогодні його власником (т.2 а.с. 246-251).

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не зявились.

Заслухавши суддюдоповідача, пояснення представника учасника справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 грудня 2011 року (в судовому рішення допущена описка зазначено 2012 рік) між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від банку в кредит 199940,38 грн, з яких 196019 грн. надавались з метою купівлі автомобіля Volkswagen Toureg 3.6, 2006 року випуску, номер кузову (шасі) WVGZZZ7LZ6D062279, а 3921,38 грн. для страхування його життя при оформленні договору. Строк надання кредиту 48 місяців до 30 грудня 2015 року, за користування кредитними коштами позичальник повинен був сплачувати проценти за процентною ставкою 19,99 % річних (т.1 а.с. 6-8).

На забезпечення укладеного договору кредиту між Банком та ОСОБА_3, від імені якого за нотаріально посвідченою довіреністю діяла ОСОБА_6, 01 березня 2012 року був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4, згідно якого ОСОБА_3 передав банку у заставу автомобіль Volkswagen Toureg 3.6, 2006 року випуску, номер кузову (шасі) WVGZZZ7LZ6D062279, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с. 20-21).

На підставі вказаного договору застави в Державний реєстр обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) було внесено обтяження на вказаний транспортний засіб (т.1 а.с. 17-19).

Між тим, 06.01.2012 року відповідачем ОСОБА_3 вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації, а 08.02.2012 року згідно довідки-рахунку був придбаний ОСОБА_1 в торговельній організації та 14.02.2012 року зареєстрований за ОСОБА_1 Кременчуцьким МРЕВ Полтавської області (за місцем проживання останнього) та отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 3830818 (т.1 а.с. 174-176).

Така ж інформація міститься і у листі Головного Сервісного Центру МВД України від 1 листопада 2017 року, відповідно до якої вказаний автомобіль зареєстрований 29 грудня 2011 року на імя ОСОБА_3, 06 січня 2012 року знятий з обліку для реалізації; 14 лютого 2012 року зареєстрований на імя ОСОБА_1, 18 січня 2014 року знятий з обліку для реалізації, 04 березня 2014 року зареєстрований у звязку з тим, що його не було продано; 17 червня 2017 року перереєстрація на нового власника за договором, укладеним в територіальному сервісному центрі на імя ОСОБА_5, мешканець м. Луганськ (т.2 а.с. 57).

На підтвердження обставин того, що ОСОБА_1 дійсно розпорядився спірним автомобілем, його представником в судовому засіданні апеляційного суду надано копію договору купівлі-продажу від 17.06.2017 року № 6341/2017/503222, укладеного в територіальному сервісному центрі МВС 6341 РСЦ МВС в м. Харкові, відповідно до якого ОСОБА_1 продав зазначений автомобіль ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що спірний договір укладено під впливом помилки. Також суд зазначив, що в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив, яким чином договір застави порушує його права та інтереси, оскільки на час звернення до суду із позовом та на час розгляду справи він не є власником автомобіля.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та відхиляє аргументи, які викладені в апеляційній скарзі, з таких мотивів.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18).

Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов'язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 в позовній заяві не вказав на факт продажу ним автомобіля, який є предметом застави, в обґрунтування позову не зазначив, яким чином оспорюваним ним договором застави порушені його права та охоронювані законом інтереси, тоді як він на час звернення до суду з позовом повністю реалізував права власника, передбачені ст. 319 ЦК України, тобто придбав, користувався та реалізував предмет, зазначений в договорі застави, без обмежень. Докази того, що обтяження автомобіля перешкоджало ОСОБА_1 розпорядитися ним, в справі відсутні.

З 17.06.2017 року власником автомобіля є ОСОБА_5 В справі немає даних щодо того, що він має будь-які претензії до ОСОБА_1 з приводу придбаного автомобіля.

Судом першої інстанції недійсність договору застави з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України не була розглянута, хоча позов було заявлено і з посиланням на вимоги вказаної норми закону.

Колегія суддів погоджується з доводами позову та апеляційної скарги щодо того, що договір застави є недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 203, 215 ЦК України, оскільки він укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 576 ЦК України (предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення), ч. 2 ст. 583 ЦК України (заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави), а також вимог ст. 11 Закону України від 02.10.1992 року № 2654-XII "Про заставу" (заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно), тому що на час укладання договору застави ОСОБА_3 вже не був власником автомобіля.

Але, враховуючи те, що станом на час подачі позову відпали підстави вважати порушеними права та інтереси позивача ОСОБА_1 укладенням оспорюваного ним договору застави автомобіля, про що зазначалося вище, і в цій частині суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

З твердженням апеляційної скарги щодо того, що наявність застави транспортного засобу перешкоджає новому власнику ОСОБА_5 належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем у звязку з безпідставним обтяженням майна та ставить під сумнів добросовісність позивача як продавця автомобіля, погодитись не можна, тому що позивач не надав повноважень на представництво інтересів ОСОБА_5, а також доказів того, що останній ставить під сумнів добросовісність позивача.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується у звязку із залишенням рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2018 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення виготовлено 11.01.2019 року