Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 335/13965/17

провадження № 61-3476св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 серпня 2018 року

у складі судді Жукової О. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду

від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями суддів Дніпровського районного суду міста Києва та Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 2002 року ОСОБА_1 працювала

у Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») на посаді заступника керуючого Запорізької філії АКБ «Форум».

Наказом від 16 грудня 2010 року № 229 позивача призначено на посаду директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу.

З 23 квітня по 27 червня 2012 року ОСОБА_1 перебувала у основній щорічній відпустці, після закінчення якої стало відомо, що її звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва за захистом від незаконного звільнення та захистом порушеного права на працю. Головуючим у справі, який ухвалив рішення, є суддя Чех Н. А., яка при розгляді спору порушила норми матеріального та процесуального права, намагалася приховати факт її звільнення із займаної посади в період перебування у щорічній відпустці, в зв`язку з чим вважає такі дії судді протиправними.

Також позивач вказувала, що суддя Чех H. A. ухвалила рішення суду іменем України, яким безпідставно відмовила їй у захисті від незаконного звільнення та захисті порушеного права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя, яке захищено Конституцією України, Законами України, міжнародними договорами та гарантовано державою Україна.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог вказує, що, користуючись своїм конституційним правом на судовий захист від незаконного звільнення ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ПАТ «Банк Форум» про порушення статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці (МОП) № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», статті 1 частини II Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, частини другої

статті 40, частини першої статті 42 КЗпП України, про поновлення на посаді директора Запорізької Дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу ПАТ «Банк Форум», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Головуючий суддя Соболєва І. П. своїм рішенням від 25 березня 2016 року незаконного відмовила в задоволенні зазначеного позову, не виконала вимоги закону, не застосувала норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також проігнорувала правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 01 квітня 2015 року у справі

№ 6-40цс15; від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15, що на її думку призвело до порушення її конституційного права на працю.

Посилаючись на те, що судді Дніпровського районного суду міста Києва (справа № 755/18963/13-ц) та Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя (справа № 335/13388/15-ц) порушили вимоги Конституції України, їх дії містять дискримінаційні ознаки та принижують гідність позивача, ОСОБА_1 просила суд відшкодувати їй за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну протиправними діями суддів Дніпровського районного суду міста Києва та Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя у розмірі 1 550 879,15 грн та моральну шкоду - 1 000 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя

від 16 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 серпня

2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не уповноважені надавати оцінку діям судів при розгляді цивільних справ судовим рішенням, що набрали законної сили. Тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій допущено неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим було порушено право позивача на конституційну гарантію захисту від незаконного звільнення. Таким чином, судовими рішеннями про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі не були захищені права позивача, а тому остання не позбавлена права доводити правомірність своїх вимог і вимагати від держави захисту порушених прав.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі 755/18963/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на статтю 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Також суди встановили, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 березня 2016 року у справі 335/13388/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області

від 26 липня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року,

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про встановлення факту порушення частини другої статті 40 КЗпП України, частини першої статті 42 КЗпП України при звільненні, встановлення факту порушення статті четвертої Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», порушення статті першої частини ІІ Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Отже, зазначені судові рішення набрали законної сили та є остаточними, вказаними судовими рішеннями встановлено, що звільнення позивача відбувалось у відповідності до чинного трудового законодавства, порушень норм трудового законодавства з боку ПАТ «Банк Форум» в суді не було встановлено, всі вказані вимоги законодавства були відповідачем дотримані.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною першою статті 18 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 56 Конституції України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частинами другою, п`ятою статті 1176 ЦК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що судовими рішеннями про відмову їй у позовах про поновлення на роботі не були захищені її права, а відтак вона не позбавлена права доводити правомірність своїх вимог і вимагати від держави захисту її порушених прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Отже, особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених процесуальним законодавством.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, чинним законодавством надано можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 126 Конституції України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Таким чином, майнова та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Врахувавши, що ОСОБА_1 скористалася своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження вказаних рішень судів, ухвалених за наслідком розгляду зазначених цивільних справ, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій допущено неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Доводи касаційної скарги, що судовими рішеннями про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі не були захищені права позивача, а тому остання не позбавлена права доводити правомірність своїх вимог і вимагати від держави захисту порушених прав, колегія суддів не бере до уваги, оскільки скаржник скористалася своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження вказаних рішень судів, ухвалених за наслідком розгляду зазначених цивільних справ.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 23 січня

2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк