Справа № 369/6620/18
Провадження № 2/369/798/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12.02.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Головатюк В.В.

за участі представника позивача: ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 04 лютого 2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Мають спільних дітей: ОСОБА_6, 2000 року народження, ОСОБА_7, 2011 року народження, ОСОБА_8, 2011 року народження. За час перебування у шлюбі за кошти, подаровані їй її батьками в сумі 5000 дол. США, 22 липня 2007 році був придбаний автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Тому даний автомобіль є її особистим майном. Вартість автомобіля на даний час становить 39 000 грн. Також у вересні 2017 року ним був придбаний важкий дизельний мотоблок Forte HSD1G-121E з додатковим обладнанням, який переобладнаний в чотирьохколісний. На даний час його вартість становить 25 000 грн.

Спільне життя не склалось, проживають окремо. У добровільному порядку поділити майно не можуть. При поділі майна просила врахувати, що з нею залишились проживати троє дітей, відповідач матеріально не утримує своїх дітей, не сплачує аліменти, тому її частка має бути збільшена: їй слід виділити 4/5 часток вартості мотоблоку (20000 грн.), а відповідачу - 1/5 часток вартості мотоблоку (5000 грн.).

Вказала, що ОСОБА_2 продав автомобіль за договором купівлі-продажу 21 січня 2016 року своїй матері. Будь-якої згоди на таку перереєстрацію вона не надавала. Автомобіль був проданий не в інтересах сімї. Про дані обставини вона дізналась готуючи позов до суду. Після припинення шлюбних відносин відповідач ОСОБА_2 приховує автомобіль та одноосібно ним користується. Зазначила, що автомобіль є її власністю, але формально він є спільним майном подружжя, тому на підставі ст.65 СК України вона мала надати згоду на його продаж. Зважаючи на що даний договір має бути визнаний недійсним, а за нею слід визнати право власності на автомобіль. При поділі майна просила збільшити її частку в майні на вартість автомобіля без сплати компенсації, оскільки він був придбаний за подаровані їй кошти, відповідач не утримує своїх дітей, а автомобіль потрібен їй забезпечення дітей: відвозити на навчання. Вона має водійські права, а старший син після досягнення повноліття також отримає водійське посвідчення і зможе керувати автомобілем.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 21 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за нею право власності на автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; визнати за нею право власності на мотоблок Forte HSD1G-121E з додатковим обладнанням; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за мотоблок в розмірі 5000 грн. після отримання нею мотоблоку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що сторони проживали разом до розірвання шлюбу та на даний час не можуть поділити майна. Вказав, що кошти на авто були взяті в борг ще в 2007 році, але жодної копійки не повернули. На даний час є судовий спір щодо стягнення даного боргу. Вартість майна визначали по мережі Інтернет. Просив задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 суду пояснила, що сторони проживали разом, набували майно, будували будинок, хотіли скоріш туди переїхати. Тому в 2016 році вони продали автомобіль, а вона дала їм 10 000 грн. - реальна вартість майна, які вони витратили на будівництво. Автомобіль за своїм віком вже не їздить та стоїть у неї на дворі, про що відомо позивачу. Оскільки договір укладений за спільною згодою, тому просила відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник проти позову заперечували. Підтримали поданий відзив. Вказали, що автомобіль був придбаний ще в 2003 році за кошти, які він накопичував самостійно, за 4200 дол. США, що на той час становило 22 368 грн. Машиною вони користувались довгий час, але їм потрібні були кошти на будівництво будинку. Тому в 2016 році, ще за час спільного проживання, вони вирішили продати автомобіль, а отримані кошти вклали у будівництво та використали на утримання сімї. З вартістю автомобіля, визначеної позивачкою, не погоджується, вважає її завищеною в рази, враховуючи рік випуску. Мотоблок вони ніколи не купували, тому в позивачки відсутні будь-які документи на нього. Даний мотоблок був придбаний його батьками, вони ним користуються, а він всього лиш зібрав. Вважає доводи позивача щодо несплати аліментів надуманими, оскільки він кожного місяця сплачує аліменти в розмірі 3000 грн. Просив відмовити в задоволенні позову.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

При розгляді справи судом встановлено, що 04 лютого 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану міста Очакова Миколаївської області.

Від спільного проживання сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також мають повнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що 28 вересня 2007 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2.

Матеріали справи не містять доказів придбання автомобіля в 2003 році, як на це вказував відповідач. Разом з тим, жодна із сторін не оспорювала придбання автомобіля за час зареєстрованого шлюбу.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Суд критично оцінює пояснення представника позивача, що кошти на автомобіль були взяті в борг у батьків ОСОБА_5, оскільки жодних доказів на підтвердження цим обставинам позивач не надала, та заяв про зміну підстав або предмету позову, позивачка не подавала. А у позовній заяві вказувала, що кошти на автомобіль були подаровані їй її батьками в розмірі 5000 дол. США, тому вважала даний автомобіль лише своєю особистою власністю.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 чи ОСОБА_2 вклали у купівлю автомобіля лише особисті кошти, або кошти на придбання автомобіля були взяті у борг. Оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами за час зареєстрованого шлюбу, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними.

Щодо мотоблоку Forte HSD1G-121E слід вказати наступне. Звертаючись до суду, ОСОБА_5 посилалась на придбання у вересні 2017 року вищевказаного мотоблоку. Як докази подала суду копії фото та роздруківки з Інтернету на мотоблок про вартість. Будь-яких інших доказів не подала, не заявила клопотань про їх витребування, не повідомила причини неможливості подання таких доказів, хоч відповідач і заперечував дані обставини. Як з пояснень сторін, так і з матеріалів справи не можливо встановити, що даний мотоблок був придбаний подружжям за спільні кошти, коли саме був придбаний, хто і як ним користується. А подані фото не підтверджують даних обставин. Оскільки позивачка не довела своїх позовних вимог, то в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Встановлено, що 21 січня 2016 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Seat Toledo 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та проведено перереєстрацію права за покупцем в територіальному сервісному центрі №3246 РСЦ МВС в Київській області.

Згідно п.п. 3.1, 3.2 договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10 000 грн. Оплата транспортного засобу здійснюється готівкою.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірваний.

Встановлено, що станом на січень 2016 року подружжя проживало разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, права та обов'язки, що підтверджено сторонами та їх представниками в судовому засіданні. Також у позовній заяві ОСОБА_5 стверджувала, що ще у вересні 2017 року ними як подружжям спільно було придбано мотоблок. Докази не проживання подружжя спільно до часу розірвання шлюбу в матеріалах справи відсутні.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 стверджувала, що згоду не надавала на відчуження автомобіля.

Разом з тим суд вважає, що відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Як роз'яснив Верховний Суд України, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Відповідний правовий висновок зроблений у справі за № 6-1743цс16.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що

Оскільки сторони на час укладення правочину проживали разом, а позивачка не надала доказів зловмисної домовленості сторін правочину, використання коштів не в інтересах сімї, а саме те, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При цьому суд враховує, що договір укладений між родичами, під час спільного проживання подружжя, будь-яких неприязних стосунків між ними не встановлено, позивач не надала доказів на підтвердження своїх вимог, не заявила клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, не повідомила суду причини неможливості подання таких доказів. Тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним та визнання за позивачем права власності на автомобіль суд відмовляє. Також судом враховується суперечлива позиція позивача щодо обставин придбання і відчуження автомобіля та його правового статусу: чи він є спільною власністю подружжя чи він є особистим її майном, набутим лише за її кошти.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності та поділ майна подружжявідмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 22 лютого 2019 року.

Суддя