Справа № 183/4094/19
№ 2/183/2772/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

02 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначає, що являється власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору дарування від 03 вересня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-3837. Зі згоди позивача, в зазначеній квартирі був зареєстрований його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак останній з 05 квітня 2011 року став проживати в АДРЕСА_2 , його особистих речей в квартирі позивача немає.

Отже, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає більше восьми років, витрат по утриманні квартири не несе, а позивач вимушений сплачувати комунальні послуги та інші платежі, виходячи з кількості зареєстрованих квартирі осіб. Також відповідач ухиляється від вирішення питання щодо зняття з реєстрації, на прохання позивача виписатися добровільно, не реагує.

Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі, в такий спосіб перешкоджає останньому вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, зокрема продати квартиру, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого засідання 25 листопада 2019 року протокольною ухвалою суду призначено розгляд справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення щодо викладених у позові обставин, вважає, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі, яку він має намір продати, а реєстрація відповідача йому у цьому перешкоджає.

Відповідач позов не визнав, однак не спростовував ту обставину, що не проживає у спірній квартирі, але з метою уникнення конфліктних ситуацій, оскільки у нього з батьком непрості взаємовідносини, тому він змушений проживати в іншому житловому приміщенні, в якому не має можливості зареєструватися, іншого житла відповідач у своєму користуванні чи у своїй власності не має.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору дарування, посвідченого 03 вересня 2005 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-3837 (а.с.9), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.09.2005 року (а.с.10).

У зазначеній квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється членом сім`ї позивача, про що свідчить довідка про склад сім`ї, видана 01.07.2019 року (а.с. 12), а також відомості з відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.19).

Актом від 20 червня 2019 року, складеним старшим інспектором відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Кінаш В.В., за участю свідків, зазначено про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 05.04.2011 року по теперішній час (а.с. 11).

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини суд доходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу прав відповідача на користування житловим приміщенням, що перебуває у власності позивача, і до цих правовідносин суд вважає за необхідне застосувати наступні норми законодавства.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Надані позивачем суду докази у вигляді акту, складеного за результатами виходу за місцезнаходженням спірної квартири, вказує на наявність підстав для висновку, що відповідач дійсно на момент пред`явлення позову до суду та на момент розгляду справи в суді постійно не проживає в житловому приміщенні, що не заперечувалося і самим відповідачем.

Між тим, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника житла права користування цим житловим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Акт щодо не проживання відповідача в спірному житлі, на думку суду, не є належним доказам у справі, оскільки не містить у собі достовірних даних щодо причин не проживання відповідача в спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Натомість, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідач з поважних причин не може користуватися житловим приміщенням, оскільки позивачем після припинення сімейно-шлюбних відносин з матір`ю відповідача, який являється його сином, були створені умови, при яких на той час малолітня дитина залишилася проживати з матір`ю в іншій області. На сьогоднішній день позивачем чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням відповідачеві.

Оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, це питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, а його тимчасова відсутність, в даному випадку, викликана особливими обставинами - це відносини, які склалися між батьком і сином, перш за все на підґрунті користування самою квартирою.

Доказів наявності іншого житла у власності відповідача суду не надано, як не надано суду і доказів зловживання відповідачем правом на житло, використанням житла не за призначенням. За таких обставин підстав для задоволення позову на підставі положень ч.2 ст. 405 ЦК України суд не вбачає і в задоволенні позову належить відмовити.

Оцінюючи посилання позивача на не сплату комунальних послуг відповідачем, слід зазначити, що суд вирішує позов лише в межах позовних вимог, в той час як така підстава, як систематична несплата комунальних послуг не є підставою для зверненням з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування, а є підставою для звернення з позовом про стягнення заборгованості.

Крім того, право позивача, як власника квартири, володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд закріплено ч.1 ст. 319 ЦК України, а тому наявність реєстрації відповідача у належній йому квартирі не є перешкодою, в тому числі, для її продажу.

Вирішуючи питання про судовий збір суд виходить з положень ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,141,263,265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.