ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3572/19 Справа № 203/1684/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 16 січня 2018 року по 16 квітня 2018 року він працював у відповідача на посаді юрисконсульта і був звільнений у зв'язку із скороченням штату. Між тим, відповідач не узгодив таке звільнення з профспілковим комітетом, членом якого він був, а також не запропонував йому зайняти вакантні посади.

У зв'язку із вищезазначеним просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в сумі 8 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року у позові відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки в оскаржуваному наказі не міститься зазначення про зміну в організації виробництва та праці відповідача, залишено поза увагою те, що фактично зміни в організації виробництва та праці відповідача не відбулося, а відрахування з його заробітної плати профспілкових внесків були повернуті йому, як помилково утримані, після його звільнення.

Крім того, судом першої інстанції помилково зазначено про недоведеність позовних вимог, оскільки тягар доказування в аналогічних справах покладається на роботодавця, тобто відповідача.

29 січня 2019 року відповідач в порядку, передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 03 вересня 2012 року по 28 лютого 2013 року позивач працював у відповідача на посаді юрисконсульта, звільнившись за власним бажанням (т.1, а.с.7).

16 січня 2018 року позивача на підставі наказу від 15 січня 2018 року № 50-к було прийнято на посаду юрисконсульта КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради зі строком випробування на два місяці (т.1, а.с.45).

22 січня 2018 року відповідачем було видано наказ № 40-к про скорочення чисельності та штату працівників (у тому числі, однієї штатної одиниці юрисконсульта).

16 лютого 2018 року позивача було ознайомлено із цим наказом та в цей же день позивачем було отримано попередження про наступне звільнення (т.1, а.с. 56 - 60).

Наказом відповідача № 127-к від 16 квітня 2018 року звільнено позивача у зв'язку із скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) (т.1, а.с.10).

Встановивши зазначені обставини, керуючись ст.ст.40, 43, 49-2 КзпП України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені суду підстави звернення з відповідним позовом, зокрема факт членства у відповідній профспілковій організації відповідача, а також наявності у останнього вакантних посад на час звільнення, у зв'язку із чим не знайшов правових підстав для задоволення вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає нормам чинного законодавства та матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки в оскаржуваному наказі не міститься зазначення про зміну в організації виробництва та праці відповідача, залишено поза увагою те, що фактично зміни в організації виробництва та праці відповідача не відбулися, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи відповідно до позовних вимог. Згідно ч.3 ст.64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Наказом від 22.01.2018 року № 40 "Про скорочення штату працівників" (т.1, а.с.56) скорочено одну штатну одиницю юрисконсульта, позивача було ознайомлено з наказом про скорочення 16.02.2018 року (т.1, а.с.57) та звільнено наказом від 16.04.2018 року № 127-к, що свідчить про дотримання відповідачем норм діючого законодавства.

Посилання позивача в апеляційній скарзі щодо факту його членства у профспілковому комітеті також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції помилково зазначено про недоведеність позовних вимог, оскільки тягар доказування в аналогічних справах покладається на роботодавця, тобто на відповідача, не свідчать про неправильне вирішення справи судом першої інстанції, оскільки позивач не звільнений від обов'язку, передбаченого положеннями ст.81 ЦПК України, зокрема кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення та порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними. Судом першої інстанції надано об'єктивну оцінку доказів по справі на підставі вимог діючого законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04).

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова