"09" січня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Міроненко С.П.,
третьої особи - ОСОБА_2,
представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришина Василя Михайловича, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора про скасування реєстрації набуття права власності, -
24.09.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просить суд скасувати запис про право власності та вирішити питання розподілу судових витрат стягнувши з відповідача на його користь судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору.
Ухвалою суду від 27.09.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 05.10.2018 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.
Ухвалою суду від 12.10.2018 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.
06.11.2018 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі ОСОБА_3 щодо поданої позовної заяви.
Ухвалою суду від 06.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В судовому засіданні позивач не заперечує проти вирішення справи шляхом проведення її заочного розгляду.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що до нього надходила вимога ОСОБА_3 про виконання умов кредитного договору, однак позивач вважає, що не мав виконувати таку вимогу, оскільки ОСОБА_3 не є фінансовою установою тож виконання на його користь сплати кредитної заборгованості в іноземній валюті є неможливим. Також позивач пояснив, що спочатку виконував умови кредитного договору, потім між ним та банком була укладена додаткова угода щодо реструктуризації і він сплачував на користь банку по 300,00 доларів США щомісячно Після закінчення строку додаткової угоди позивач звертався до банку з проханням продовжити реструктуризацію, однак банк йому в цьому відмовив і з урахуванням настання в державі економічної кризи своїх зобов'язань за кредитним договором позивач більше виконувати не зміг і в подальшому цього не робив.
Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що на її думку, оскільки квартира передавалась в іпотеку банку, а не фізичній особі, саме банк має право відібрати квартиру, а не фізична особа.
Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
24.01.2008 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).
24.01.2008 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та позивачем у справі був укладений іпотечний договір №1.08012152 за умовами якого, ОСОБА_1 передав, а банк прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, з метою забезпечення повного виконання зобов'язань іпотекодавця за договором про іпотечний кредит №1.08012152, укладений іпотекодавцем з іпотекодержателем 24.01.2008 року та додатків до нього (а.с. 76).
Згідно ст.ст. 546, 572, 575 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
За змістом ст.ст. 1, 3, 7 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
20.05.2016 року між сторонами договору про іпотечний кредит від 24.01.2008 року був укладений додатковий договір, з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором (а.с. 37-40).
07.03.2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 також був укладений договір №96і про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за змістом якого банк відступив ОСОБА_3 права вимоги за іпотечним договором №1.08012152 від 24.01.2008 року (а.с. 80-82).
Відповідно до положень ст.ст. 509, 510, 512, 513, 514, 516 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Згідно ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Як вбачається зі змісту договору кредиту та додаткової угоди до нього, а також підтверджено в судовому засіданні позивачем, кредитні кошти мали повертатись згідно графіку частинами, однак графіку повернення кредиту стороною позичальника не дотримано у зв'язку з виниклими економічними труднощами.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом п. 3.3. Іпотечного договору №1.08012152 від 24.01.2008 року, даний пункт цього договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом, зокрема, прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.
Вказану вимогу позивач отримав 06.07.2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (з.а.с. 83), а також підтверджено самим позивачем в судовому засіданні.
Виконання зазначеної вимоги не відбулось про що позивач особисто зазначив в судовому засіданні, а також невиконання вимоги підтвердила в своїх усних поясненнях третя особа у справі ОСОБА_2
За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 21.08.2018 року відповідач здійснив державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 84).
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення п. 71 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2013 року №868.
Однак, вказаний Порядок втратив чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року.
Відповідно до п. 61 чинного Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
За таких умов безпідставними є посилання позивача на порушення відповідачем порядку вирішення питання про зняття заборони на відчуження майна, адже в даному випадку наявність такої заборони не перешкоджала реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.
Крім того, в супереч твердженням позивача, факт укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя підтверджується змістом п. 3.3. іпотечного договору і відповідно до змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, для здійснення реєстрації права власності іпотекодержателем були подані всі необхідні документи, передбачені п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, що підтверджується змістом розділу «Підстава виникнення права власності» вказаного Витягу (а.с. 84).
Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. При цьому, згідно п. 5 ч. 4 вказаної статті Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава.
За наведених обставин посилання позивача на те, що наявність обтяження нерухомого майна здійсненого на підставі іпотечного договору перешкоджала вчиненню державної реєстрації права власності іпотекодржателя на іпотечне майно є безпідставними та не відповідають нормам чинного законодавства України.
Стосовно посилань позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд зазначає наступне.
Відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
З аналізу змісту вказаних норм Закону вбачається, що відповідний мораторій стосується заборони виключно примусового відчуження без згоди власника нерухомого майна, однак в даному випадку відсутнє примусове відчуження, адже підписавши іпотечний договір, позивач погодився зокрема і з п. 3.3. цього договору щодо застереження, яке визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а договір не є примусом, адже згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Поряд з цим суд зазначає, що позивач маючи іншу думку стосовно застосування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та посилаючись на його положення, як на підставу своїх вимог, тим не менш не надав суду належних підтверджень наявності всіх умов передбачених законом, зокрема щодо відсутності у позичальника на праві власності іншого житлового майна.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 178, 259, 263-265, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 6, 509, 510, 512, 513, 514, 516, 546, 572, 575, 627,1050, 1054 ЦК України, Законами України «Про іпотеку», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришина Василя Михайловича, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора про скасування реєстрації набуття права власності - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 15.01.2019 року.
Учасники справи:
Відповідач - Державний реєстратор Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришин Василь Михайлович (АДРЕСА_5
Суддя -