ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1001/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/163/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Вінгаль В.С., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути з останнього на її користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 80 347,76 грн, три проценти річних з простроченої суми у розмірі 9 815,25 грн та компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 90 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що 06.03.2001 між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 4 652 доларів США та зобов'язався їх повернути у строк до 06.06.2001, однак в обумовлений термін кошти не були повернуті. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 23 492 грн, проте відповідач виконав вказане рішення лише 18.03.2016. Вказувала, що на момент ухвалення рішення Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області сума боргу була розрахована відповідно до курсу долара США по відношенню до гривні у розмірі 05 грн 05 коп., проте на момент повернення коштів 18.03.2016 курс долара США по відношенню до гривні становив 26 грн 69 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Також, зазначала, що невиконання відповідачем грошового зобов'язання щодо повернення позики протягом тривалого часу призвело до завдання їй моральної шкоди, обов'язок по відшкодуванню якої повинен бути покладений на відповідача.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 06.03.2001 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 80 347,76 грн, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 9 815,25 грн та моральну шкоду в розмірі 90 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.05.2016 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в рішенні суду не наведено жодних причин пропущення позивачем строку позовної давності, за твердженням заявника строк позовної давності на вимогу про сплату заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції сплинув 29.07.2008. Заявник був позбавлений можливості скористатися правом на подачу заяви про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції.

Заявник зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє правовідносини сторін договору позики, правовідносини між сторонами перейшли у сферу виконання судових рішень та регулюються нормами законодавства про виконавче провадження, норми ч. 2 ст. 625 ЦПК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Заявник не погоджується із розрахунком визначення індексу інфляції та трьох відсотків річних, оскільки за основу розрахунку взято суму 25167,32 грн на дату повернення боргу за договором позики (06.06.2001) без врахування того, що рішенням суду була стягнута сума 23492,6 грн і ця сума частково погашалася.

Заявник наголошує, що оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, суд помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що заочний розгляд справи був проведений з дотриманням процесуального законодавства. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення його прав у зв'язку з необізнаністю про проведення судового розгляду не відповідає дійсності, оскільки останній про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст. 74-76 ЦПК України (у редакції 2004 року) через публікацію оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», що було перевірено судом до постановлення ухвали про заочний розгляд справи. За таким, неодноразове твердження відповідача про грубе порушення його прав, гарантованих законодавством України, та принципу «рівності можливостей» є незаконним.

Позивачка зазначає, що вважає причини пропуску строку позовної давності поважними, про що надано достатньо доказів, а саме на протязі 15 років вона постійно докладала зусиль та вчиняла дії для встановлення місця проживання (перебування, знаходження) відповідача. Тривалий час відповідач перебував за межами України, зокрема на території Російської Федерації, у зв'язку з чим позивачка неодноразово зверталась до Управління юстиції у Чернігівській області за допомогою у виконанні рішення суду на території РФ, а також в судові та виконавчі органи РФ за дозволом на примусове виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2005. Випадково дізнавшись, що відповідач перебуває в Україні, знову звернулась до суду про надання можливості виконання рішення суду на території України.

Наголошує, що відповідач наводить неправдиві дані стосовно терміну погашення боргу, оскільки фактично погашення боргу здійснювалось у період з 02.04.2015 по 26.04.2016.

Позивачка наполягає, що розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних є правильним. Вважає, що час прострочення розраховується з 06.06.2001 (коли відповідач мав повернути кошти згідно договору позики), а сума боргу у гривнях на дату повернення позики за офіційним курсом НБУ становила 25 167,32 грн.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення індексу інфляції та моральної шкоди скасовано. В задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який підтримав апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_2, яка підтримала позов та надала уточнюючий розрахунок, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у частині, що переглядається, а саме в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи повністю позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої суми боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав належним чином взяте на себе грошове зобов'язання та врахував, що на день останнього платежу за договором позики - 18 березня 2016 року, офіційний курс гривні до долара США становив 26 грн 69 коп. При цьому при нарахуванні сум за ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції визначив початковий момент нарахування зазначених сум з липня 2001 року, тобто з встановленої договором позики дати її повернення.

Однак з такими висновками районного суду не може погодитись апеляційний суд через неправильне застосування останнім норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що 06.03.2001 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав безпроцентну позику у розмірі 4 652 доларів США, які зобов'язався повернути до 06.06.2001 (т.1 а.с. 4).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 23 492 грн в рахунок повернення грошей по договору позики та 248 грн 88 коп. сплаченого державного мита, а всього 23 741 грн 48 коп. (т. 1 а.с. 5).

Згідно копії виконавчого провадження, вказане судове рішення з березня 2006 року тривалий час перебувало на виконанні на території Російської Федерації, після чого його виконання було продовжено відділом Державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції та постановою головного державного виконавця цього відділу від 25 березня 2016 року виконавче провадження було закінчено у зв'язку з його виконанням (т. 1 а.с. 6, 30, 51-52, 153-204).

Відповідач почав виконувати рішення суду частинами з квітня 2015 року та остаточно рішення суду було виконано боржником 17 березня 2016 року (т. 1 а.с. 202).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц,

Судом установлено, що предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року про стягнення з нього заборгованості за договором позики у розмірі 23 492 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Враховуючи, що відповідач порушив виконання грошового зобов'язання, яке не є зобов'язанням за договором позики, а є трансформованим з нього зобов'язанням, встановленим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року, у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України саме з моменту набрання вказаним рішенням суду законної сили. Таким чином, висновок суду першої інстанції, яким визначено початковий момент нарахування зазначених сум з встановленої договором позики дати її повернення є помилковим.

При вирішенні питання про визначення періоду, за який підлягають стягненню з відповідача суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Тобто початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у особи права на позов та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

ОСОБА_2 було відомо, що відповідач не виконує рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2005 року, проте з цим позовом вона звернулася до суду лише 04 квітня 2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

07.07.2016 відповідач ОСОБА_7 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.05.2016, в якій наголошував на спливі строків позовної давності (т. 1 а.с. 59-71). До вказаної заяви відповідачем було долучено заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 70).

18.07.2016 Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області своєю ухвалою заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишив без задоволення (т. 1 а.с. 79). Постановляючи вказану ухвалу, районний суд виходив з того, що відповідач був належним чином повідомлений, але не з'явився в судове засідання, не надіслав суду письмові заперечення по справі, і не надіслав заяви про розгляд справи за його відсутності, причин поважності неявки до суду не повідомив, і тому відповідно до ст. 225 ЦПК України судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, та окрім наведеного суд вважав, що заявником не наведено доказів, які б мали істотне значення для розглянутої судом справи. При цьому суд першої інстанції залишив поза увагою заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

В апеляційний скарзі відповідач повторно вказував про те, що був позбавлений можливості скористатися правом на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33).

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Той факт, що районним судом було проведено заочний розгляд справи, відповідач не брав участі у її розгляді, ухвалою районного суду заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення та, відповідно, заява відповідача про застосування строку позовної давності судом не вирішувалась, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності для забезпечення принципів змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий суд.

Враховуючи те, що відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних, нараховані на суму боргу, стягнуту судовим рішенням (23 492 грн), починаючи з 04 квітня 2013 року до 04 лютого 2016 року, тобто за три роки до подачі позову.

Посилання позивачки на знаходження відповідача за межами України, відсутність його реєстрації в Україні, ухилення від зустрічей як на підставу для поновлення строку позовної давності, апеляційний суд не може вважати тими об'єктивними обставинами, що перешкоджали їй звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Вирішуючи питання про суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, апеляційний суд виходить з наступних розрахунків.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що відповідач почав частково виконувати грошове зобов'язання з квітня 2015 року:

01.04.2015 відповідачем було сплачено 160 грн (т. 1 а.с. 172);

27.04.2015 відповідачем було сплачено 410 грн (т. 1 а.с. 173);

27.05.2015 відповідачем було сплачено 720 грн (т. 1 а.с. 175);

27.05.2015 відповідачем було сплачено 410 грн (т. 1 а.с. 176);

02.06.2015 відповідачем було сплачено 410 грн (т. 1 а.с. 178);

26.06.2015 відповідачем було сплачено 410 грн (т. 1 а.с. 180);

05.08.2015 відповідачем було сплачено 450 грн (т. 1 а.с. 181);

08.09.2015 відповідачем було сплачено 720 грн (т. 1 а.с. 183);

30.09.2015 відповідачем було сплачено 410 грн (т. 1 а.с. 185);

21.10.2015 відповідачем було сплачено 720 грн (т. 1 а.с. 185);

29.10.2015 відповідачем було сплачено 720 грн (т. 1 а.с. 187);

05.11.2015 відповідачем було сплачено 720 грн (т. 1 а.с. 189);

19.11.2015 відповідачем було сплачено 400 грн (т. 1 а.с. 191);

25.11.2015 відповідачем було сплачено 4 100 грн 4 100 грн (т. 1 а.с. 193, 195);

14.12.2015 відповідачем було сплачено 2 500 грн (т. 1 а.с. 197);

19.02.2016 відповідачем було сплачено 3 000 грн (т. 1 а.с. 199);

17.03.2016 відповідачем було сплачено 2 521,48 грн (т. 1 а.с. 202).

Відповідно до ст. 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).

Сума боргу за період з 04.04.2013 по 31.03.2015 становила 23 492 грн.

Індекс інфляції за вказаний період становив: у квітні 2013 року 100,0% (газета «Урядовий кур'єр» (далі - УК) № 83 від 14.05.2013); у травні 2013 року 100,1% (УК № 102 від 08.06.2013); у червні 2013 року 100,0% (УК № 121 від 10.07.2013); у липні 2013 року 99,9% (УК № 142 від 08.08.2013); у серпні 2013 року 99,3% (УК № 163 від 10.09.2013); у вересні 2013 року 100,0% (УК № 184 від 09.10.2013); у жовтні 2013 року 100,4% (УК № 205 від 07.11.2013); у листопаді 2013 року 100,2% (УК № 228 від 10.12.2013); у грудні 2013 року 100,5 % (УК № 3 від 09.01.2014); у січні 2014 року 100,2% (УК № 25 від 08.02.2014); у лютому 2014 року 100,6% (УК № 45 від12.03.2014); у березні 2014 року 102,2% (УК № 65 від 09.04.2014); у квітні 2014 року 103,3% (УК № 83 від 13.05.2014); у травні 2014 року 103,8% (УК № 103 від 11.06.2014); у червні 2014 року 101,0% (УК № 121 від 09.07.2014); у липні 2014 року 100,4% (УК № 144 від 09.08.2014); у серпні 2014 року 100,8% (УК № 164 від 09.09.2014); у вересні 2014 року 102,9% (УК № 185 від 08.10.2014); у жовтні 2014 року 102,4% (УК № 208 від 08.11.2014); у листопаді 2014 року 101,9% (УК № 229 від 09.12.2014); у грудні 2014 року 103,0% (УК № 5 від 14.01.2015); у січні 2015 року 103,1% (УК № 24 від 10.02.2015); у лютому 2015 року 105,3% (УК № 44 від 11.03.2015); у березні 2015 року 110,8% (УК № 65 від 09.04.2015).

Загальний відсоток індексу інфляції за вказаний період становив 150,7 % (100,0% х 100,1% х 100,0% х 99,9% х 99,3% х 100,0% х 100,4% х 100,2% х 100,5 % х 100,2% х 100,6% х 102,2% х 103,3% х 103,8% х 101,0% х 100,4% х 100,8% х 102,9% х 102,4% х 101,9% х 103,0% х 103,1% х 105,3% х 110,8%).

Відповідно, інфляційні втрати позивачки за вказаний період становлять: 23 492 грн х 150,7 % - 23 492 грн =11 910,44 грн.

Враховуючи послідуюче часткове виконання відповідачем судового рішення, у квітні 2015 року сума боргу становила 22 922 грн (23 492 грн - 160 грн (т. 1 а.с. 172) - 410 грн (т. а.с. 173)), а індекс інфляції 114,0% (УК № 84 від 14.05.2015).

Відповідно, інфляційні втрати позивачки за квітень 2015 року становлять 3 209,08 грн ( 22 922 грн х 114,0 % - 22 922 грн).

У травні 2015 року сума боргу становила 21 792 грн (22 922 грн - 720 грн (т. 1 а.с. 175) - 410 грн (т. 1 а.с. 176)), а індекс інфляції 102,2% (УК № 102 від 10.06.2015).

Відповідно, інфляційні втрати позивачки за травень 2015 року становлять 479,42 грн (21 792 грн х 102,2 % - 21 792 грн).

У червні, липні та серпні 2015 року індекс інфляції не перевищував встановлений поріг індексації, оскільки становив, відповідно, 100,4% (УК № 122 від 09.07.2015), 99,0% (УК № 144 від 08.08.2015) та 99,2% (УК № 165 від 09.09.2015).

У вересні 2015 року сума боргу становила 19 392 грн (21 792 грн - 410 грн (т. 1 а.с. 178) - 410 грн (т. 1 а.с. 180) - 450 грн (т. 1 а.с. 181) - 720 грн (т. 1 а.с. 183) - 410 грн (т. 1 а.с. 185)), а індекс інфляції 102,3% (УК № 188 від 09.10.2015).

Відповідно, інфляційні втрати позивачки за вересень 2015 року становлять 446,02 грн (19 392 грн х 102,3 % - 19 392 грн).

У жовтні 2015 року індекс інфляції не перевищував встановлений поріг індексації, оскільки становив 98,7% (УК № 209 від 10.11.2015).

У листопаді 2015 року сума боргу становила 9 352 грн (19 392 грн - 720 грн (т. 1 а.с. 187) - 720 грн (т. 1 а.с. 189) - 400 грн (т. 1 а.с. 191) - 4 100 грн (т. 1 а.с. 193) - 4 100 грн (т. 1 а.с. 195)), а індекс інфляції 102,0% (УК № 230 від 09.12.2015).

Відповідно, інфляційні втрати позивачки за листопад 2015 року становлять 187,04 грн ( 9 352 грн х 102,0 % - 9 352 грн).

У грудні 2015 року, січні, лютому та березні 2016 року індекс інфляції не перевищував встановлений поріг індексації, оскільки становив, відповідно, 100,7% (УК № 4 від 09.01.2016), 100,9% (УК № 26 від 10.02.2016), 99,6% (УК № 47 від 11.03.2016) та 101,0% (УК № 68 від 09.04.2016).

Загальна сума інфляційних втрат позивачки відповідно до наведеного розрахунку становить 16 232 грн (11 910,44 грн + 3 209,08 грн + 479,42 грн + 446,02 грн + 187,04 грн).

Сума боргу за період прострочення з 04.04.2013 по 01.04.2015 становила 23 492 грн, кількість днів прострочення - 787. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 1 519,58 грн (23 492 грн х 3% х 787 :365 : 100).

Сума боргу за період прострочення з 02.04.2015 по 27.04.2015 становила 23 332 грн (23 492 грн - 160 грн (т. 1 а.с. 172)), кількість днів прострочення - 26. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 49,86 грн, аналогічно до вищезазначеного розрахунку.

Сума боргу за період прострочення з 28.04.2015 по 27.05.2015 становила 22 922 грн (23 332 грн - 410 грн (т. 1 а.с. 173)), кількість днів прострочення - 30. Відповідно сума процентів за вказаний період становить - 56,52 грн.

Сума боргу за період прострочення з 28.05.2015 по 02.06.2015 становила 21 792 грн (22 922 грн - 720 грн (т. 1 а.с. 175) - 410 грн (т. 1 а.с. 176)), кількість днів прострочення - 6. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 10,75 грн.

Сума боргу за період прострочення з 03.06.2015 по 26.06.2015 становила 21 382 грн (21 792 грн - 410 грн (т. 1 а.с. 178)), кількість днів прострочення - 24. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 42,18 грн.

Сума боргу за період прострочення з 27.06.2015 по 05.08.2015 становила 20 972 грн (21 382 грн - 410 грн (т. 1 а.с. 180)), кількість днів прострочення - 40. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 68,95 грн.

Сума боргу за період прострочення з 06.08.2015 по 08.09.2015 становила 20 522 грн (20 972 грн - 450 грн (т. 1 а.с. 181)), кількість днів прострочення - 3. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 5,06 грн.

Сума боргу за період прострочення з 09.09.2015 по 30.09.2015 становила 19 802 грн (20 522 грн - 720 грн (т. 1 а.с. 183)), кількість днів прострочення - 22. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 35,81 грн.

Сума боргу за період прострочення з 01.10.2015 по 29.10.2015 становила 19 392 грн (19 802 грн - 410 грн (т. 1 а.с. 185)), кількість днів прострочення - 29. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 46,22 грн.

Сума боргу за період прострочення з 30.10.2015 по 05.11.2015 становила 18 672 грн (19 392 грн - 720 грн (т. 1 а.с. 187)), кількість днів прострочення - 7. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 10,74 грн.

Сума боргу за період прострочення з 06.11.2015 по 19.11.2015 становила 17 952 грн (18 672 грн - 720 грн (т. 1 а.с. 189)), кількість днів прострочення - 14. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 20,66 грн.

Сума боргу за період прострочення з 20.11.2015 по 25.11.2015 становила 17 552 грн (17 952 грн - 400 грн (т. 1 а.с. 19)), кількість днів прострочення - 6. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 8,66 грн.

Сума боргу за період прострочення з 26.11.2015 по 14.12.2015 становила 9 352 грн (17 552 грн - 4 100 грн (т. 1 а.с. 193) - 4 100 грн (т. 1 а.с. 195), кількість днів прострочення - 19. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 14,60 грн.

Сума боргу за період прострочення з 15.12.2015 по 19.02.2016 становила 6 852 грн (9 352 грн - 2 500 грн (т. 1 а.с. 197)), кількість днів прострочення - 36. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 20,27 грн.

Сума боргу за період прострочення з 20.02.2016 по 17.03.2016 становила 3 852 грн (6 852 грн - 3 000 грн (т. 1 а.с. 199)), кількість днів прострочення - 27. Відповідно сума процентів за вказаний період становить 8,54 грн.

Загальна сума 3% річних від суми грошового зобов'язання становить 1 918,40 грн (1 519,58 грн + 49,86 грн + 56,52 грн + 10,75 грн + 42,18 грн + 68,95 грн + 5,06 грн + 35,81 грн + 46,22 грн + 10,74 грн + 20,66грн + 8,66 грн + 14,60 грн + 20,27 грн + 8,54 грн).

Враховуючи викладене, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 16 232 грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних у розмірі 1 918,40 грн, а всього 18 150,40 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦПК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє правовідносини сторін договору позики, правовідносини між сторонами переходять у сферу виконання судових рішень та регулюються нормами законодавства про виконавче провадження, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалось вище, невиконане грошове зобов'язання, на яке позивачка просила нарахувати інфляційні втрати, є трансформованим грошовим зобов'язанням, встановленим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2005. Приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Також є помилковими доводи заявника про те, що оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, суд помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає, зважаючи на те, що на підставі вищезазначеного судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, визначене у грошовій одиниці гривні, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України

Питання розподілу судових витрат апеляційним судом не вирішується, оскільки постановою Верховного Суду від 21.11.2018 рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 27.10.2016 скасовано лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, в іншій частині, в тому числі в частині розподілу судових витрат, рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 27.10.2016 залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) 16 232 (шістнадцять тисяч двісті тридцять дві) грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання та три проценти річних у розмірі 1 918 (одна тисяча дев'ятсот вісімнадцять) грн. 40 коп., а всього 18 150 (вісімнадцять тисяч сто п'ятдесят) грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 09 січня 2019 року.

Головуючий Судді: