БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/468/17
Провадження № 2/497/9/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2019 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ковтун О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача - ОСОБА_11., ОСОБА_2 .,

відповідача - ОСОБА_4.,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третьої особи приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун Марини Іванівни про визнання неукладеним іпотечного договору, змін до іпотечного договору, про визнання розписки недійсною, про визнання майна, зазначеного у спірному іпотечному договорі таким, що знаходиться у відповідача без будь-яких правових підстав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-8), та просить постановити рішення яким:

- визнати іпотечний договір від 24.12.2012 року та внесення змін до нього неукладеними у зв`язку із безгрошовістю та посвідченим з порушенням вимог п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку»;

- визнати боргову розписку від 24.12.2012 року про позику грошей в розмірі 1 000 000 гривен зі строком повернення до 24.12.2013 року - недійсною;

- визнати що майно, зазначене у спірному іпотечному договорі, знаходиться у відповідача без будь-яких правових підстав.

Свої вимоги мотивує тим, що 24.12.2012 року між нею, ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., зареєстрований в реєстрі за № 10515.

Згідно іпотечного договору, підставою для його посвідчення була видана нею 24.12.2012 року розписка про нібито позичені нею у відповідача грошові кошти в розмірі 1 000 000.00 гривен зі строком повернення до 24.12.2013 року.

28.12.2012 року за наполяганням відповідача приватним нотаріусом Агбун М .І. було посвідчено договір про внесення змін до первісно укладеного іпотечного договору, яким було змінено дату повернення нібито позичених грошей з 24.12.2013 року до 24.02.2013 року.

По твердженню позивача даний договір є неукладеним у зв`язку з його безгрошовістю, а боргова розписка недійсною, оскільки договір позики є реальним, то права і обов`язки сторін не можуть виникати до передачі речей (грошей). Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії щодо передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. За наполяганням позивача, такі кошти не передавалися.

Також, в іпотечному договорі відсутні дані про передачу грошей позичальником в момент нотаріального посвідчення договору. Розписка не містить інформації щодо особи, яка нібито надала гроші в борг.

Розписка є документом похідним від договору позики і не є окремим правочином в розумінні п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» і у цьому випадку не може бути правовою підставою для посвідчення іпотечного договору.

Строк позовної давності нею не порушений, оскільки проте, що відповідач переоформив право власності на іпотечне майно на своє ім`я, їй стало відомо в 2016 року при розгляді справи судом за її позовом до відповідача про встановлення факту спільного проживання.

За викладених обставин, позивач звернулася до суду з названими вимогами, на задоволенні яких наполягає.

Ухвалою судді від 30.03.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.21).

13 квітня 2017 року відповідачем подано заперечення на даний позов (а.с.25-28).

В судовому засіданні 04.05.2017 року за клопотанням позивача, та його представника визнано обов`язковою особисту участь третьої особи Приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. під час розгляду даної справи (а.с.45-46).

В судовому засіданні 08.06.2017 року, ще до початку розгляду справи по суті, відповідачем заявлено клопотання про зупинення розгляду названої справи до завершення розгляду апеляційним судом Одеської області іншої справи № 497/644/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна (а.с.95-112).

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 08.06.2017 року провадження по справі було зупинено до завершення розгляду Апеляційним судом Одеської області іншої справи № 497/644/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна (а.с.115).

27 квітня 2018 року до суду надійшла постанова Апеляційного суду Одеської області та матеріали цивільної справи №497/644/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна, якою рішення Болградського районного суду Одеської області - скасовано. Постановлено нове рішення про залишення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2000 року по грудень 2013 року, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - без задоволення (а.с.119-122).

Ухвалою від 04.05.2018 року було поновлено провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 09:00 годину 03.07.2018 року відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, який набрав чинності 15.12.2017 року (а.с.123).

18 травня 2018 року третя особа ОСОБА_3 подала письмовий відзив, згідно якого заперечувала доводи позивача (а.с.126-129).

23 травня 2018 року відповідач ОСОБА_4 надіслав до суду відзив, заперечуючи повністю доводи позивача просив в позові відмовити (а.с.131-132, 133-135), та 06.06.2018 року подав доповнення до відзиву (а.с.150-154, 155-161).

25 травня 2018 року позивач звернулася до суду з заявою про забезпечення позову (а.с.137-139, 140-148). Однак, 25.07.2018 року звернулася до суду з заявою про залишення вказаної заяви без розгляду (а.с.185).

Також подала заяву про зміну представника, а саме про вибуття представника ОСОБА_11 ., та вступ до розгляду справи представника ОСОБА_2 (а.с.184).

Позивач 26.06.2018 року подала відповідь на відзив відповідача (а.с.163-165).

03.07.2018 року в підготовчому засіданні оголошено перерву у зв`язку з неявкою відповідача, третьої особи приватного нотаріусу Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., та за клопотанням позивача та його представника до 14:00 години 25 липня 2018 року.

Ухвалою суду від 25.07.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 13:00 годину 10.09.2018 року (а.с.189-190).

10.09.2018 року в судовому засіданні клопотання позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи в зв`язку з неявкою її представника ОСОБА_2 задоволено та відкладено розгляд справи на 12 листопада 2018 року о 09:00 годині (а.с.200).

12 листопада 2018 року в судовому засіданні клопотання відповідача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи в зв`язку з його хворобою (а.с.206) - задоволено та відкладено розгляд справи на 21.12.2018 року о 09:00 годині (а.с.207).

21 грудня 2018 року розпочато судовий розгляд за участю сторін.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Надала пояснення з підстав зазначених в позові. Стверджувала, що 24 грудня 2012 року між нею позивачем, та відповідачем ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, який посвідчила приватний нотаріус Агбун М.І.. Підставою для укладення даного договору була боргова розписка, за якою нібито вона, ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_4 один мільйон гривен. Предметом іпотечного договору було нерухоме майно, належне їй, позивачу у вигляді магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 92 кв.м. 28.12.2012 року по наполяганню відповідача, тим же приватним нотаріусом було посвідчено договір про внесення змін в іпотечний договір в частині дати повернення коштів за борговою розпискою з дати «24.12.2013 року» на «23.02.2013 року».

Позивач наполягала на тому, що кошти за борговою розпискою відповідачем ОСОБА_4 їй не передавалися, тобто цей договір є безгрошовим, а іпотечний договір є фіктивним. На час написання цієї розписки вона, позивач проживала з ОСОБА_4 в цивільному шлюбі понад 15 років, і повністю йому довіряла, тому розписку писала добровільно. Стверджувала, що ОСОБА_4 увів її в оману.

Позивач також підтвердила, що у приватного нотаріуса були разом, при цьому нотаріус їй нічого не пояснювала, і всі документи були вже готові до підписання. Дійсно, за іпотечним договором взяла на себе певні зобов`язання, але на час укладання договору, вона не знала і не могла допустити, що відповідач ОСОБА_4 її обманює, тому не заглиблювалась в суть, того що відбувалося. Підпис на договорі дійсно її. Власником іпотечного майна була виключно вона одноособово. Обидві вимоги відповідача ОСОБА_4 про повернення коштів отримувала в 2013 року.

Вважала, що нею не пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, так як про своє порушене право вона дізналася при розгляді справи Болградським районним судом за її позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання в 2016 році. Наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник позивача, діючий на підставі угоди №11 від 17.06.2018 року, ордеру серії ОД №170134 від 17.06.2018, свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності ОСОБА_2 (а.с.167-169) підтримав доводи свого довірителя, просив задовольнити. Звернув увагу суду, що позивач і відповідач проживали протягом п`ятнадцяти років в цивільному шлюбі, що підтверджується навіть штампом про реєстрацію відповідача в квартирі, за місцем їх спільного проживання, і уклавши договір позики, а у подальшому і іпотечний договір, вони не мали під собою логічного мислення та підґрунтя. Відповідач стверджує, що передав позивачу в борг 1 (один) мільйон гривен, але доказів того, що у нього такі кошти були в розпорядженні, суду не надав. Нотаріус, посвідчуючи договір іпотеки не міг знати істинних намірів сторін, і не міг і не був взмові зі сторонами, а відтак усі дії нотаріус здійснив вірно.

Відповідач у судовому засідання заперечував усі доводи позивача, викладені в позовній заяві. Підтримав свої заперечення, які детально виклав у письмовому відзиві, і просив врахувати суд (а.с.25-28, 131-132, 150-151, 216-218). Посилався на вимоги ст.6 ЦК України, яка чітко визначає права та обов`язки сторін за договором. Розписка про отримання коштів в борг, є особливою формою договору позики, і достатнім є підпису боржника в ній. Навіть, якщо розписка не містить прізвища, ім`я, по батькові особи, яка передала кошти в позику, але оригінал її знаходиться у кредитора, то така розписка є дійсною, і підтверджує зобов`язання боржника перед кредитором. Розписка підтверджує умови, права сторін за договором, і фактичну передачу коштів.

Вважав, що твердження позивача ОСОБА_1 , що розписка може видаватись позичальником тільки за договором позики - помилковим судженням тому, як розписка сама по собі є борговим документом і письмовою формою договору.

Саме вказаною розпискою від 24.12.2012 року ОСОБА_1 підтверджує факт отримання коштів і обов`язком їх повернути до 24.12.2013 року, і є одностороннім правочином. Цей борговий документ ОСОБА_1 надала йому, ОСОБА_4 на підтвердження своїх зобов`язань перед ним. Більш того, для належного виконання зобов`язань по розписці позивач за свою власною згодою передала в іпотеку належний їй, магазин за адресою: АДРЕСА_1. Цим фактом і своїми діями ОСОБА_1 беззаперечно підтвердила отримання коштів в розмірі одного мільйона гривен, так і обов`язок їх повернути. В договорі про внесення змін від 28.12.2012 року до договору іпотеки, ОСОБА_1 також підтвердила факт надання їй грошових коштів в сумі один мільйон гривен.

Звернув увагу суду на те, що з позовної заяви не вбачається норми права, яка регулює позовні вимоги щодо визнання договору неукладеним.

При укладенні іпотечного договору, нотаріусом було чітко і повно роз`яснено усі умови, підстави і наслідки укладання договору, права та обов`язки сторін за цим договором. Позивача ніхто не примушував до укладання іпотечного договору, позивач діяла виключно добровільно і свідомо, та була обізнана в своїх правах і обов`язках.

Він, відповідач двічі надсилав на ім`я позивача ОСОБА_1 письмові вимоги про повернення боргу від 15.10.2013 року та від 18.12.2013 року, які позивачем були отримані особисто. Але навіть, після отримання цих вимог, позивач не вважала, що її права якимось чином порушені, і не зверталася з позовом до суду, не оскаржувала дійсність, а ні розписки, а ні договорів.

Відповідач наголошував на тому, що позивач звернувшись з даним позовом до суду 30.03.2017 року пропустила строк позовної давності (а.с.241), про поновлення якого за весь час розгляду справи вона не заявляла.

Третя особа приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Агбун М. І . заперечувала доводи позивача, вважала позов безпідставним, та таким, що задоволенню не підлягає. Подала письмові заперечення (а.с.39-41, 127-129).

Нотаріус пояснила, що позивач з відповідачем разом прийшли до неї в офіс з метою укладення договору іпотеки, пояснивши свої обставини. Саме у її присутності позивач на підтвердження отримання нею коштів від ОСОБА_4 . написала письмову розписку, яку передала ОСОБА_4.. саме у присутності сторін вона підготовила договір. Перед посвідченням договору іпотеки нею була проведена консультація з позивачем ОСОБА_1 , стосовно наслідків підписання нею договору іпотеки та зачитано вголос договір іпотеки, а також було надано особисто ОСОБА_1 договір іпотеки для ознайомлення зі змістом. При підписанні договору позивач була ознайомлена та розуміла той факт, що за гроші які вона позичає у ОСОБА_4 вона надає в іпотеку нежитлову будівлю - магазин. Позивач ОСОБА_1 будь-яким жодним чином не виказала своєї не згоди, її поведінка жодним чином не свідчила і не виказувала про вчинення на неї тиску, примусу, тощо. Особисто підписала договір іпотеки у її присутності, і при цьому ніяких зауважень не висказала. Кожному із сторін відразу ж було вручено по одному екземпляру договору.

В цей день між сторонами було укладено, ще угоду купівлі-продажу квартири, за якою ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала у нього квартиру.

Через чотири дні, сторони вдруге прийшли до неї, зазначивши чи бажають внести зміни до іпотечного договору від 24.12.2012 року в частині дати повернення коштів. Тому нею, нотаріусом було підготовлено договір про внесення змін до договору іпотеки. Який сторони також підписали, і кожному з них було видано по екземпляру договору.

Вважала свої дії, як нотаріуса при оформленні даних договорів законними, правильними, оскільки вони були вчинені виключно у відповідність з чинним законодавством.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що:

24.12.2012 року позивач ОСОБА_1 отримала у борг 1 000 000 (однин мільйон гривень), та зобов`язалась повернути грошові кошти до 24.12.2013 року, про що написала власноручно розписку (а.с.13, 37).

В судовому засіданні було досліджено оригінал цієї розписки, яку надав суду відповідач ОСОБА_4 , яка у нього зберігається з часу написання її позивачем ОСОБА_1 При цьому, позивач підтвердила, що розписка написана нею власноручно.

З тексту розписки вбачається, що дійсно в ній відсутні прізвище, ім`я, по батькові особи, у якої позивач ОСОБА_1 взяла кошти в борг.

24.12.2012 року між, позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., зареєстрований в реєстрі за № 10515 (а.с.11, 31-32).

Предметом договору є нерухоме майно: магазин під літ. «А», загальною площею 92.0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 Болград, Одеська область, належний позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Болградською міською радою Одеської області від 29.09.2010 року.

Згідно п.3 названого договору магазин наданий і іпотеку для забезпечення своєчасного виконання розписки, укладеної у простій письмовій формі від 24.12.2012 року, згідно якої Іпотекодержатель ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 гроші у сумі 1 000 000 гривен строком до 24.12.2013 року.

Заставлене майно оцінено сторонами в 1 000 000 гривен (п.4 договору).

При невиконанні ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо цього договору, право власності на предмет іпотеки переходить Іпотекодержателю у встановленому законом порядку (п.9 договору).

Нотаріусом на підставі ст.73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням цього іпотечного договору накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна - магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32, 33-35).

28.12.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 24.12.2012 року, реєстр № 10515 , посвідчений тим же приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., зареєстрований в реєстрі за № 10668 в частині п.3 Договору іпотеки що стосується дати надання ОСОБА_4 . ОСОБА_1 грошей у сумі 1 000 000 гривен строком до 24.02.2013 року (а.с.12).

15.10.2013 року та 18.12.2013 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 з письмовими вимогами про виконання грошового зобов`язання (а.с.14,243-246), як були отримані позивачем.

Дану обставину позивач підтвердила в судовому засіданні.

В судовому засіданні були дослідженні усі матеріали за вказаними договорами, надані приватним нотаріусом (а.с.66-90).

При цьому сторони не заперечували той факт, що вони окрім вказаних договорів підписували заяви, а саме: - позивач ОСОБА_1 про те, що майно яке передається в заставу є її особистим майном (а.с.77); - відповідач ОСОБА_4 про те, що гроші, які ним надаються в позику не є спільною сумісною власністю, та є його особистою власністю (а.с.77); - позивач ОСОБА_1 про те, що вона підтверджує той факт, що у шлюбі не перебуває, з особами, з якими мала б укласти шлюб не проживає, шлюбного договору (контракту) не укладала (а.с.85 зворотна сторінка); - відповідач ОСОБА_4 . про те, що він стверджує той факт, що у шлюбі не перебуває, з особами, з якими мав би укласти шлюб не проживає, шлюбного договору (контракту) не укладав (а.с.86).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14.03.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна-задоволено частково (а.с.14-17, 97-102).

Однак, постановою Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2018 року вказане рішення по цивільній справі №497/644/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та поділ майна - скасовано. Постановлено нове рішення про залишення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2000 року по грудень 2013 року, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - без задоволення (а.с.120-122, 156-161).

На вказане судове рішення позивачем ОСОБА_1 подано касаційну скаргу (а.с.140-145), та 06.09.2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження, якою одночасно ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2018 року (а.с.221-222). До теперішнього часу рішення Верховним судом не прийнято.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 року, справа №815/1093/14 за позовом ОСОБА_4 до Державної реєстраційної служби України, державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2014 року, яким у задоволенні позову було відмовлено - скасовано. Прийнято нову постанову. Адміністративний позов ОСОБА_4. - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Клюковського М.В. №10367472 від 28.01.2014 року. Зобов`язано державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Клюковського М.В. зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю магазину за літ. «А», загальною площею 92.0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.60-65).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно …від 12.07.2018 року вбачається, що вказане рішення виконано, та за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю магазину за літ. «А», загальною площею 92.0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.181-182).

Позивачем ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на вказане рішення (а.с.55-59), яку Верховним судом 02.10.2018 року задоволено частково, та попередні рішення скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд з тих підстав, що судами попередніх інстанцій не була залучена до участі у розгляді справи ОСОБА_1 (а.с.223-227).

Під час нового розгляду цієї справи, ОСОБА_4 подано заяву про залишення цього адміністративного позову без розгляду, що підтвердили сторони в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргову розписку на підтвердження укладання договору позики, суд виявляє справжню правову природу укладеного договору, а також надає оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робить відповідні правові висновки.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у відповідача оригіналом розписки позивача ОСОБА_1 , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти відповідачу ОСОБА_4 до 24.12.2013 року.

Позивач підтвердила факт написання нею власноручно даної розписки у присутності нотаріуса.

У визначений у розписці строк кошти позивачем ОСОБА_1 повернуті не були, в зв`язку з чим, відповідач ОСОБА_4 направляв на ім`я позивача двічі 15.10.2013 року та 18.12.2013 року вимоги про виконання грошового зобов`язання (а.с.14, 219-220, 243-246).

Позивач ОСОБА_1 також підтвердила те, що вона ці вимоги отримувала.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що в розписці не вказано дані про особу у якої нібито вона брала кошти в борг, а тому договір позики є недійсним, суд розцінює критично.

В судовому засіданні було досліджено оригінал цієї розписки, що надана відповідачем ОСОБА_4 .. При цьому позивач підтвердила, що саме цю розписку вона писала власноручно, і проставила в ній свій підпис, і що розписку вона писала у присутності відповідача та нотаріуса, та відразу ж передала її відповідачу. Доказів того, що кошти нею, позивачем не були отримані суду не надано.

Про безгрошовість цієї угоди, позивач мала можливість заявити під час написання цієї розписки у нотаріуса, та висказати свої заперечення, чи незгоду. Однак, як було встановлено судом, позивач діяла розсудливо, свідомо, та добровільно.

Таким чином, особу, яка має боргову розписку без зазначення в ній даних про позикодавця, можна вважати позикодавцем при відсутності доказів, що спростовують зміст боргового документу.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, щодо безгрошовості договору позики, оскільки навіть якщо де-факто не брав гроші, але написав розписку, то де-юре це позика, яка після визначеної у розписці дати стає боргом і стягується судом, така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року.

Наявність боргової розписки саме у кредитора, тобто у відповідача ОСОБА_4 свідчить про невиконання зобов`язань з боку позивача ОСОБА_1 . (Постанова ВС від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174 ск 18).

Суд дійшов до висновку, про відсутність підстав для визнання боргової розписки недійсною.

Щодо визнання іпотечного договору від 24.12.2012 року та внесення змін до нього неукладеним у зв`язку з його безгрошовістю та посвідченим з порушенням вимог п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст.18 ч.1 п.1, 2 Закону України «Про іпотеку» - іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) …для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:

для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів;

для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання …

Предметом даного спору є визнання договору іпотеки 24.12.2012 року та внесення змін до нього неукладеним.

Підставою для визнання даного договору неукладеним позивач вказує те, що договір позики є безгрошовим, а також на порушення саме вимог п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Однак, як вбачається зі змісту договору іпотеки від 24.12.2012 року і це встановлено судовим розглядом, пунктом 2 - предметом іпотеки є магазин площею 92.0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1

Зазначений магазин наданий в іпотеку для забезпечення своєчасного виконання розписки, укладеної у простій письмовій формі від 24.12.2012 року, згідно якої іпотекодержатель ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 гроші у сумі 1000 000 гривен строком до 24.12.2013 року (п.3 договору).

Зазначене майно оцінено сторонами у 1 000 000 гривен (п.4 договору).

Згідно п.7 вказаного договору, ОСОБА_1 має право сплатити займану у Іпотекодержателя грошову суму, а Іпотекодержатель зобов`язаний прийняти її раніше зазначено терміну.

При невиконанні ОСОБА_1 , своїх зобов`язань щодо цього договору, право власності на предмет іпотеки переходить Іпотекодержателю у встановленому Законом порядку (п.9).

В п.13 іпотекодержатель ОСОБА_4 . підтвердив факт передачі коштів в борг іпотекодавцю ОСОБА_1

Укладаючи вказаний договір, сторони підтвердили, що їм нотаріусом роз`яснено як зміст положень Закону України «Про іпотеку», так і положення ст.ст.190, 358, 388 КК Кодексу, ст.ст.572-593 Цивільного кодексу України.

28 грудня 2012 року сторонами було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору в частині строку виконання зобов`язання по розписці, укладеній у простій письмовій формі.

Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Агбун М.І. Болградського районного нотаріального округу Одеської області, та свідчить про те, що сторонами досягнуто усіх істотних умов договорів.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Вимогами статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Положеннями ч.1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання.

Ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Аналізуючи зібрані у справі докази, вбачається, що відсутні будь-які підстави для визнання договору іпотеки та договору про внесення змін до договору іпотеки - неукладеними. Судом встановлено дійсність боргової розписки від 24.12.2013 року, про що зазначено вище, а також те, що сторони діяли добровільно, розпоряджаючись своїми права та обов`язками на власний розсуд.

Договір, який повністю або частково виконаний сторонами є укладеним, у зв`язку з тим, що фактичні дії сторін щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін укласти договір на певних умовах. Навіть у випадку відсутності певної умови, у випадку виконання договору такий договір є укладеним на умовах, що звичайно ставляться до такого виду договорів.

Вказане кореспондується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною в Постанові від 23.09.2015 року № 3-502гс15, згідно якої «Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами». Аналогічний висновок викладено у Постанові ВСУ від 06.07.2016 року № 3- 436гс 16.

Фактично, якщо сторони приступили до виконання умов договору, договір не можна визнати неукладеним або вважати його неукладеним.

Відповідно до Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»», підготовленого та оприлюдненого на офіційному сайті ВССУ 24.01.2017, визначено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові за такою вимогою. У такому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування не доведений позивачем відповідними доказами, належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Таких доказів суду не надано, і судом не встановлено.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не навела достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не довела жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання договору іпотеки від 24.12.2012 року та договору про внесення змін до договору іпотеки від 28.12.2012 року - неукладеними, таким чином позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на що задоволенню не підлягає.

Відповідачем ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_3 неодноразово, протягом усього розгляду справи подавалися заяви про застосування строку позовної давності (а.с.150-151, 215, 241, 247).

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Позивачу було відомо про написання нею боргової розписки, укладення оскаржуваних договорів 2012 році, також позивач підтвердила отримання нею вимог від відповідача про повернення боргу наприкінці 2013 році. Таким чином, строк позовної давності, який встановлений тривалістю у три роки, сплив ще у 2015 році, при цьому будь-яких поважних причин його пропуску позивач не зазначає.

Верховним Судом України у справі № 6-2469цс16 у постанові від 16.11.2016 року сформовано наступну позицію: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише по заяві сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, а тому заяви сторін про застосування строків позовної давності до уваги не приймаються, і не можуть бути наразі підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

-у разі задоволення позову - на відповідача;

-у разі відмови в позові - на позивача;

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, в задоволенні позову їй відмовлено, то судові витрати щодо сплати судового збору слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третьої особи приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун Марини Іванівни про визнання неукладеним іпотечного договору, змін до іпотечного договору, про визнання розписки недійсною, про визнання майна, зазнаного у спірному іпотечному договорі таким, що знаходиться у відповідача без будь-яких правових підстав - відмовити.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 30.03.2019 року.

Суддя С.В.Кодінцева