суддів Великої Палати Верховного Суду
Бакуліної С. В., Рогач Л. І.
у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування майнової шкоди за касаційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - ГТУЮ у Донецькій області) в інтересах КМУ на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року.
Оскаржуваним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з держави України в особі КМУ за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, за пошкоджений торгівельний об`єкт комерційної нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти у розмірі 888715,00 грн, а також судові витрати, пов`язані з проведенням судової оціночно-будівельної експертизи, у розмірі 3000,00 грн, а всього - 891715,00 грн.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що внаслідок терористичного акта позивачці заподіяно майнову шкоду, відшкодування якої регламентується статтею 19 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон № 638-IV), якою передбачено, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.
При цьому суд відхилив доводи відповідача, що Державним бюджетом України не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, вказавши, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 червня 2017 року стягнуто з держави України в особі КМУ за рахунок коштів Державного бюджету України на користь держави судовий збір у розмірі 8000,00 грн.
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2017 року залишено без змін. Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2017 року змінено: стягнуто з держави України в особі КМУ за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір 6890,00 грн.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд керувався тим, що суд надав належну оцінку обставинам справи, правильно застосував норми матеріального права щодо спірних правовідносин, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстави для скасування якого відсутні.

Апеляційний суд указав, що шкоду позивачці завдано терористичним актом (артилерійським обстрілом житлових районів міста Маріуполя) у період проведення антитерористичної операції, і відшкодування такої шкоди передбачено статтею 19 Закону № 638-IV. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини. До держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Положення статті 19 Закону № 638-IV не пов`язані з наявністю обвинувального вироку суду. Для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Установивши, що шкоду ОСОБА_1 заподіяно внаслідок терористичного акта, суди на підставі статті 19 Закону № 638-IV, а також статей 85, 86 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) щодо визначення розміру шкоди, зробили висновок про задоволення позову.

За наслідками розгляду 4 вересня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду указаної справи касаційну скаргу ГТУЮ у Донецькій області задоволено частково; рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2017 року і додаткове рішення цього суду від 14 червня 2017 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме: Закон № 638-IV, КЦЗ України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція); не визначилися із заявленими підставами позову та їх зв`язком із його предметом; не встановили, які обов`язки за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції держава порушила, а також чи обґрунтованим з огляду на ці порушення є розмір позовних вимог.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюємо окрему думку.

Статтею 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, передбачалося, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (стаття 214 ЦПК України).

Аналогічні положення містяться й у статтях 263, 264 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року.

Так, звертаючись з цим позовом, позивачка вимагала відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України вартість відновлення належного їй торгівельного приміщення, знищеного 24 січня 2015 року внаслідок обстрілу житлових районів міста Маріуполя в період проведення антитерористичної операції, вважаючи, що держава є відповідальною за заподіяну позивачці шкоду в силу спеціальної норми закону - статті 19 Закону № 638-ІV, а механізм визначення розміру відшкодування врегульовано КЦЗ України.

Погоджуємося з висновками більшості суддів Великої Палати Верховного Суду у цій справі про відсутність легітимних очікувань позивачки щодо отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачці на праві власності торговельного об`єкта, оскільки такі очікування не мають у законодавстві України юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки.

Зобов`язання та обов`язки держави в найбільш загальному розумінні означають вид та міру належної поведінки держави в особі її представників щодо поваги, захисту та сприяння реалізації прав людини, що кореспондує відповідним вимогам носіїв прав і свобод.

Основні права і свободи не тільки визнаються державою, а й захищаються нею як необхідна умова її існування. В Україні основні (природні) права закріплені в Основному Законі держави - Конституції України. Особисті права - невід`ємні, належать кожному від народження, не підлягають обмеженню, більшість з них носить абсолютний характер, ступінь охорони і забезпеченості і держава зобов`язана утримуватися від будь-яких дій, спрямованих на їх порушення або втручання в їх реалізацію.

Виконання державою обов`язку забезпечення і захисту прав людини, тобто, позитивних зобов`язань, вимагає натомість активного втручання держави в реалізацію прав людини (переважно соціальних, культурних та економічних прав) і в такому випадку порушення прав людини відбуватиметься через відсутність активних дій з боку держави, які унеможливлюють їх реалізацію.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності.

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Держава також законодавчо закріпила випадки відшкодування потерпілим за рахунок державного бюджету шкоди, завданої третіми особами (статті 1177, 1207 ЦК України), однак передбачена цими нормами компенсація не може розглядатися як перекладання на державу майнової відповідальності винної особи за рахунок її відповідного обов`язку та не є тотожною такій майновій відповідальності.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Захист за статтею 1 Першого протоколу поширюється на випадки, коли особа має право заявити вимоги щодо відповідної власності, а не на захист права набути таку власність у майбутньому. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві. Деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування успішної реалізації майнових прав (право вимоги).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 50).

За змістом позовної заяви позов було подано не у зв`язку з позбавленням позивачки належного їй на праві власності торгівельного об`єкта внаслідок порушення державою її негативного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а права на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди, заподіяної у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачці на праві власності торгівельного об`єкта.

У статті 19 Закону № 638-IV держава взяла на себе зобов`язання з відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, за рахунок коштів Державного бюджету, зазначивши, що у наступному вимога про відшкодування державі таких коштів провадиться шляхом стягнення з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Хоча право на отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно потерпілими в умовах збройного конфлікту і не визнавалось Європейським судом з прав людини таким, що залежить від наявності чітко визначеного в законодавстві механізму відшкодування, таке право не є безспірним, що не є порушенням державою обов`язків за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також положення цього Закону не свідчать про наявність у держави обов`язку відшкодувати завдану шкоду внаслідок пошкодження/руйнування усіх таких об`єктів нерухомого майна незалежно від їх цільового призначення (комерційна, промислова, житлова нерухомість, і т. д.) замість винної особи у розмірі реальної вартості цього об`єкта чи вартості його відновлення.

Отже, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції торгівельний об`єкт; не породжує у позивачки такого очікування і стаття 85 КЦЗ України.

Наведене не є обмеженням визначених Конституцією України прав позивачки на підприємницьку діяльність, втручанням у здійснення нею права власності.

Законодавчий акт, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням торгівельного об`єкта внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами.

Дійсно, відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також в силу статті 56 Конституції України, яка передбачає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте доводи щодо порушення державою позитивних зобов`язань відповідного змісту та зумовлені цим наслідки як предмет та підстави позову у цій справі не заявлялись, відповідні обставини та докази на їх підтвердження позивач не наводив, а підстави для висновку про те, що таке відшкодування має ґрунтуватися на відшкодуванні реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна, також відсутні.

Висновок Великої Палати Верховного Суду про неналежність дослідження, на думку більшості суддів, висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 21 березня 2017 року, кошторисного рахунку ФОП ОСОБА_2 , звіту про оцінку ПП «Центр ЕП» є таким, що зводиться до переоцінки доказів, адже оскаржувані судові рішення містять висновки щодо оцінки доказів, встановлених обставин і фактів.

Разом з тим, пославшись на те, що суди дослідили не всі зібрані у справі докази, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду вважала, що є підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд.

Однак наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду зводяться до безпідставності позову відповідно до наведених у ньому предмету та підстав, та могли б бути застосовані при вирішенні спору по суті в порядку касаційного провадження. До того ж зміст цих висновків свідчить про відмову у задоволенні позову.

Хочемо зауважити, що обов`язком Верховного Суду є формування судової практики, заповнення прогалин у законодавстві, дотримуючись принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На нашу думку, даних, які містяться в матеріалах справи, достатньо для прийняття Великою Палатою за результатами розгляду касаційної скарги у цій справі одночасно зі скасуванням рішень судів попередніх інстанцій власного остаточного рішення по суті позовних вимог про відмову в позові.

Судді Великої Палати
Верховного Суду С. В. Бакуліна
Л. І. Рогач