Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/8931/17

провадження № 61-1053св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

треті особи: ОСОБА_5, Швець Людмила Сергіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Баховського Михайла Михайловича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного міста Києва від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Немировської О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), треті особи: ОСОБА_5, Швець Л. С., про зміну умов договору кредиту та визнання договору іпотеки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2015 року з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором сторонами було укладено додатковий договір до договору про іпотечний кредит.

Позивач вважає, що пункт 2 цього додаткового договору не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме статті 11 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Оскільки, розмір залишку кредиту на момент реструктуризації мав бути визначений в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту.

Крім того, позивач протягом червня 2015 року - травня 2017 року сплатив на користь відповідача кошти в розмірі 125 441,70 грн, виконав основне зобов'язання, а відтак договір іпотеки слід вважати припиненим.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просив змінити пункт 2 додаткового договору від 19 червня 2015 року до договору про іпотечний кредит від 01 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, виклавши його в наступній редакції: «На дату укладання цього Додаткового договору сума фактичної заборгованості Позичальника перед Кредитором за Кредитом, з урахуванням консолідації простроченої суми Кредиту із залишком заборгованості за кредитом та попередньо погашеної заборгованості за Кредитом, становить 125 441,70 грн»; визнати припиненим договір іпотеки від 01 листопада 2007 року, укладений між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ШвецьЛ. С., внесений до державного реєстру іпотек відносно квартири АДРЕСА_1, у зв'язку із виконанням основного зобов'язання.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги щодо зміни умов пункту 2 додаткового договору до іпотечного договору є необґрунтованими і недоведеними, оскільки істотного порушення договору відповідачем або інших підстав для зміни договору за рішенням суду, не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору іпотеки припиненим, місцевий суд виходив з того, що згідно з розрахунком заборгованості за договором про іпотечний кредит від 01 листопада 2007 року станом на 25 вересня 2017 року у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наявна заборгованість.

Ухвалою Апеляційного міста Києва від 01 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками Дніпровського районного суду м. Києва про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки здійснювати реструктуризацію боргу у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту є правом банку, а не його обов'язком.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат Баховський М. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що визначений у пункті 2 додаткового договору від 19 червня 2015 року розмір фактичної заборгованості позичальників перед кредитором повинен був бути виражений у гривнях за курсом, що діяв на момент укладання додаткового договору, а не у доларах США. Судами не надано належної оцінки тому факту, що положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» визначено правила реалізації процедури реструктуризації заборгованості за кредитним договором, які не були дотримані ПАТ «Платинум Банк».

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Суди встановили, що 01 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладений договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальники отримали кредит у сумі 75 000 дол. США строком на 180 місяців зі сплатою 12,50 процентів річних за користування ним.

Відповідно до іпотечного договору від 01 листопада 2007 року укладеного між банком та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Л. С., внесеного до державного реєстру іпотек, іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку житлову нерухомість, а саме: квартиру АДРЕСА_1

19 червня 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором укладений додатковий договір до договору про іпотечний кредит від 01 листопада 2007 року, за умовами якого був змінений розмір щомісячного платежу, на період з 21 червня 2015 року по 20 грудня 2015 року, зменшений розмір процентів за користування кредитом на вказаний період, змінений порядок погашення заборгованості за кредитом та нарахування процентів за користування кредитом (пункт 1 додаткового договору).

У пункті 2 додаткового договору сторони дійшли згоди, що на дату його укладення сума фактичної заборгованості позичальника перед кредитором за кредитом, з урахуванням консолідації простроченої суми кредиту із залишком заборгованості за кредитом та попередньо погашеної заборгованості за кредитом, становить 24 839,94 дол. США.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором про іпотечний кредит від 01 листопада 2007 року станом на 25 вересня 2017 року у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наявна заборгованість у розмірі 755 346, 32 грн.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Згідно частини дванадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом:

1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років;

2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника;

3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї;

4) поділу існуючого кредитного зобов'язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на:

- зобов'язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту;

- зобов'язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту.

Банк має право за реструктуризованими договорами, звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою (стаття 1 Закону).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону, статті 593 ЦК України іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що банк має право, а не обов'язок провести реструктуризацію боргу позичальника у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, тому відсутність згоди банку на зміну умов договору, укладеного раніше, не є достатньою підставою для задоволення позову. Крім того, позивач не надав належних доказів, які б доводили наявність істотного порушення кредитного договору з боку банку, що б давало підстави для зміни умов укладеного кредитного договору в судовому порядку.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій, встановивши, що згідно з розрахунком заборгованості за договором від 01 листопада 2007 року у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наявна непогашена заборгованість, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненим договору іпотеки від 01 листопада 2007 року.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги щодо заборони надання на території України споживчих кредитів в іноземній валюті є необґрунтованими, оскільки заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання нікчемними умов кредитного договору, укладеного 01 листопада 2007 року до набрання чинності цих змін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Баховського Михайла Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного міста Києва від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С.Висоцька

В. В.Пророк