Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 760/8076/15-ц

провадження № 61-37387св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва в складі судді Коробенка С. В. від 20 березня 2018 року та постанову апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В., від 07 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у сторін народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і з цього дня ОСОБА_2 не проявляла до дитини материнських почуттів, материнські обов'язки виконувала за наполяганням батька та лікарів. Через відсутність дбайливого ставлення матері до дитини позивач змушений був викликати своїх родичів, найняти няню для догляду за дитиною. Указано, що з 29 грудня 2013 року відповідач покинула сім'ю. Обов'язку з утримання та виховання дитини не виконує.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дочки у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, також стягнути з відповідача на його користь додаткові витрати на доньку у розмірі 5 000 грн щомісячно на оплату послуг няні.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липні 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_5, батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки від доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 квітня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської РДА в м. Києві, про позбавлення батьківських прав - скасовано з передачею справи у цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд. В іншій частині рішення судів залишено без змін.

В своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказував на те, що суди попередніх інстанцій на порушення положень статей 57-59 ЦПК України не врахували та не перевірили докази поведінки матері в сукупності з доказами про вчинення нею дій, спрямованих на відновлення повноцінного спілкування з дитиною, а також у сукупності з вищими інтересами її малолітньої дочки, яка потребує материнської уваги та виховання. Суди не вчинили дій щодо повного, всебічного та об'єктивного з'ясування усіх обставин справи, з наданням належної оцінки усім доказам, на які посилалися сторони, зокрема відповідач, не перевірили наявність або відсутність підстав для відмови у задоволенні позову із попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської РДА в м. Києві, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за наслідком розгляду справи безспірно встановлено, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 не виконує її батьківських обов'язків по відношенню до своєї дочки ОСОБА_3. Однак, відповідач посилається на наявність у неї перешкод з боку батька дитини, який не дає їй можливості бачити дочку, спілкуватися з нею. Установивши конфліктний характер відносин між сторонами, суд указав на недоцільність позбавлення ОСОБА_2 її батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3, оскільки до пред'явлення позову про позбавлення її батьківських прав мати проявляла інтерес до дитини, зверталась до компетентних органів за захистом своїх порушених, як вона вважала, батьківських прав по відношенню до доньки, а тому немає підстав вважати, що ОСОБА_2 ухилялась від виконання своїх батьківських обов'язків.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову, необ'єктивно і упереджено вирішили спір. Скаржник вважає повністю доведеним факт багаторічного ухилення матері дитини від виконання її батьківських обов'язків щодо дитини. ОСОБА_2 погодилась та не оскаржувала рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року, яким, зокрема, визначено місце проживання спільної дитини сторін із батьком. Тобто мати дитини повністю влаштовувало проживання дитини з батьком, що не узгоджується із припущенням суду про бажання відповідача здійснювати її батьківські обов'язки. Із позовом про усунення їй перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_2 вперше звернулася до скаржника через два місяці після подання позову у даній справі. Такий позов за ініціативи останньої залишено без розгляду, що безумовно свідчить про відсутність вчинення їй перешкод у спілкуванні з дитиною. Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою неправдиві свідчення бабусі відповідача, яка в судовому засіданні свідчила про те, що 01 січня 2015 року скаржник нібито побив відповідача. Такі свідчення спростовуються листом Києво-Святошинського РВ від 12 січня 2015 року, згідно якого бабуся відповідача у своїх поясненнях щодо цієї сварки вказувала, що ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, не реагувала на прохання ОСОБА_1 заспокоїтись і останній не застосовував фізичної сили. Усі пояснення відповідача про начебто вчинення їй перешкод у спілкуванні з дитиною спростовуються актами компетентних правоохоронних органів, які перевіряли указані ОСОБА_2 обставини і дійшли висновків про їх не підтвердження, що суди попередніх інстанцій зовсім не оцінили і не спростували.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2018 року ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Указала, що погодилась із визначенням місця проживання дитини з батьком у зв'язку із ремонтом в її квартирі. У справі відсутні виняткові обставини, тільки за наявності яких, на думку заявника, було б можливо позбавити її батьківських прав. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 17 жовтня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від зазначеного шлюбу сторони мають спільну дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, а місце проживання ОСОБА_4 визначено з її батьком - ОСОБА_1

Згідно висновку спеціаліста (психолога) № 014 від 13 серпня 2014 року Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації (спеціалісти ОСОБА_8, ОСОБА_9) ОСОБА_4 не ідентифікує ОСОБА_2 як свою маму. В дівчинки не сформований образ матері, а також він не має конкретного втілення. Це можна пояснити тим, що дівчинка останнім часом довго її не бачила, а коли та була поруч, ймовірно приділяла дитині мало уваги - і внаслідок її відсутності в житті дитини ОСОБА_4 не може вважати її близькою людиною. Також, це можна пояснити, віковими особливостями пам'яті дитини, витіснення нею незначущих та негативних спогадів, пов'язаних з поведінкою матері. З боку матері ОСОБА_4 ймовірно не отримувала потрібної уваги, догляду та емоційно насиченого позитивного ставлення, і вона не зайняла в системі її цінностей жодного місця. Тобто, на даний момент, дівчинка ніяк не ставиться до матері, ймовірно при зустрічі вона її навіть не впізнає і не знатиме, хто це. Адже її присутність в житті дитини була нетривалою та мало емоційно насиченою.

Відповідно до повторного висновку спеціаліста (психолога) № 3/01-36/1 від 15 травня 2015 року Медичного центру «КЛАСИК-Р» (спеціаліст ОСОБА_8) у порівнянні з результатами психологічного дослідження, яке мало місце в серпні 2014 року, ставлення ОСОБА_4 до матері не змінилось. З боку матері дитина не отримувала потрібної уваги, догляду та емоційно насиченого позитивного ставлення, і вона не зайняла в системі її цінностей жодного місця. І саме вплив батька ОСОБА_1, його позиція та рольова поведінка дозволили зберегти ОСОБА_4 адекватне уявлення про людські стосунки, соціальні норми та моральні цінності.

Згідно рецензії на зазначені вище висновки, яка складена кандидатом психологічних наук, членом ГО «Всеукраїнська психодіагностична асоціація» ОСОБА_10, висновки складені з ігноруванням вимог до подібних документів та процедури психологічного обстеження дитини у випадку, пов'язаному з охороною немайнових прав дітей та батьків. Рецензентом було виявлено порушення методології дослідження психологічного стану дитини, методології вивчення прихильності дитини до батьків. З проведеного психологами дослідження не випливають кінцеві висновки, а отже, вони хибні.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації №108-8005/01 від 04 червня 2015 року, виходячи із зібраних матеріалів та інтересів малолітньої, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Висновок складено за відсутності ОСОБА_2

Судом першої інстанції зазначено про безспірне установлення тієї обставини, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов'язків по відношенню до своєї дочки ОСОБА_3.

Судами також установлено, що особисті відносини сторін мають конфліктний характер, відповідач до пред'явлення позову про позбавлення її батьківських прав зверталась до компетентних органів за захистом своїх порушених, як вона вважала, батьківських прав відносно доньки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з пункту 2 частини першої статті164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вимога щодо обов'язку суду, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом встановлено також у пункті 4 частини п'ятої статті 12 ЦПК України в чинній редакції.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Тобто, згідно вимог цивільного процесуального закону суд, розглядаючи справу про позбавлення батьківських прав, був зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зосередити увагу учасників справи на необхідність встановлення саме тих обставин, які є визначальними для правильного вирішення спірних правовідносин, а саме: які дії/бездіяльність батька або матері свідчать про ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; які фактичні обставини впливають на виконаннябатьком або матір'ю їх батьківських обов'язків щодо дитини, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків дитини та їх ставлення до дитини; чи буде застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 7, 155 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про позбавлення батьківських прав щодо дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов'язком суду.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 761/10366/17-ц (касаційне провадження № 61-8118св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі№ 264/6681/16-ц (касаційне провадження № 61-31133св18), тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 486/709/16-ц (касаційне провадження № 61-23711св18).

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що протягом тривалого часу ОСОБА_2 не виконує її батьківських обов'язків по відношенню до своєї дочки ОСОБА_3 та врахувавши наявність конфліктного характеру відносин між сторонами, через що відповідачу вчиняються перешкоди у спілкуванні з дитиною, суди дійшли обґрунтованого висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 її батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3.

З таким висновком колегія суддів Верховного Суду погоджується, оскільки згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності позбавлення ОСОБА_2 її батьківських прав щодо доньки сторін спростовуються матеріалами зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанції, які ухвалені за наслідками дослідження тих доказів, які надані сторонами.

Усі доводи касаційної скарги були предметом неодноразового дослідження судами різних інстанцій. Указані доводи в їх сукупності зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд у своєму судовому рішенні додатково указав на положення Декларації прав дитини щодо виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю, при цьому не врахувавши, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов'язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людиниі не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року).

Декларація ООН не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов'язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір'ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік, Конвенція Організації Об'єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires», 1992 р., і Токо Кайме, «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009).

Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір'ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.).

Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім'ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п'ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім'ї».

При розгляді справ щодо дітей судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим, помилкове посилання судом апеляційної інстанції на положення Декларації прав дитини не вплинуло на відповідні висновки судів попередніх інстанцій по суті спору та не є підставою для скасування судового рішення апеляційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до встановлення обставин, які не були установлені судами попередніх інстанцій, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик