Провадження № 22-ц/801/109/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 рокуСправа № 127/27178/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

секретар : Пантелеймонова А.І.

за участю: представника Вінницької міської ради -Лірника І.І., прокурора - Міняйло І.М., представника відповідача - адвоката ОСОБА_4 та представника третьої особи - Луко-Мелешківської сільської ради - Слізяка Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №4 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/27178/17 за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Вінницької міської ради до ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним і витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою заступника прокурора Вінницької області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року ухвалене під головуванням судді Луценко Л.В. в залі судових засідань №27 Вінницького міського суду Вінницької області о 12.27 год., повний текст рішення складено 26 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Заступник прокурора Вінницької області, діючи в інтересах держави в особі Вінницької міської ради звернувся до суду з даним позовом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок вивчення стану додержання вимог земельного законодавства та законності використання земель державної і комунальної власності на території Вінницької області встановлено факт незаконного оформлення права приватної власності на землі територіальної громади міста Вінниці.

Так, МКП «Вінницький міський комунальний центр містобудування і архітектури» у 2016 році за заявою відповідача ОСОБА_6 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, площею 0,7943 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства.

Вказана земельна ділянка кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Вінниці 15.12.2016 року зареєстрована у Державному земельному кадастрі, в результаті чого їй присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дана земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.12.2016 року за №18234445 та належить відповідачу ОСОБА_6 на праві приватної власності.

У пояснювальній записці до технічної документації зазначено, що вказана земельна ділянка належить ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів 02.01.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1002.

Разом з тим, встановлено, що на 10-й сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради 04.12.1996 року будь-які рішення стосовно передачі відповідачу ОСОБА_6 спірної земельної ділянки чи видачі державного акту не приймались.

При цьому, рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради від 04.12.1996 року в Луко-Мелешківській сільській раді відсутнє, оскільки його передано до архіву Вінницької районної державної адміністрації.

Згідно інформації архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації, в тексті протоколу 10-ї сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради відсутні відомості про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_6

Окрім того, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду та не може бути передана у приватну власність громадянам. А тому, звернення до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання недопустимості передачі у власність відповідача земельної ділянки прибережної захисної смуги, оскільки такі земельні ділянки не можуть передаватись особам у власність з таким цільовим призначенням.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому позивач просив визнати державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданий Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів 02.01.2001 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1002, щодо права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку, площею 0,7943 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 недійсним; витребувати земельну ділянку, площею 0,7943 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, з незаконного володіння відповідача на користь позивача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заступник прокурора Вінницької області звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, а відповідач наполягав на застосуванні наслідків пропуску такого строку, передбачених ст. 267 ЦК України.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає, виходячи з наступного.

Так судом першої інстанції встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 виданим Луко-Мелешківською сільською Радою народних депутатів 02.01.2001 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1002, ОСОБА_6 на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської Ради народних депутатів від 04.12.1996 року передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,7943 га, в межах згідно з планом, яка розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради для ведення особистого селянського господарства (а.с.43-44 т.1).

Як слідує із листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 01.08.2017 року №0-2-0.441-9371/2-17 вбачається, що МКП «Вінницький муніципальний центр містобудування і архітектури» у 2016 році за заявою відповідача ОСОБА_6 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,7943 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, в натурі (на місцевості) (а.с.36-63 т.1).

Вказана земельна ділянка кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у м. Вінниці 15.12.2016 року була зареєстрована у Державному земельному кадастрі, в результаті чого їй присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.26 т.1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєтру прав власності на нерухоме майно №100355602 від 13.10.2017 року дана земельна ділянка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.12.2016 року за №18234445 та належить відповідачу ОСОБА_6 на праві приватної власності (а.с.64-65 т.1).

За нормою ст.152 ЗК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 17 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спірних державних актів), передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до інформації відділів у Вінницькому районі №706/405-17-0.20 від 27.10.2017 року та у м. Вінниці №0-2-0.21-237/109-17 від 13.10.2017 року Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області спірна земельна ділянка територіально відносилася та відносяться до меж м. Вінниці (а.с.68, 79 т.1).

Відповідно, розпорядження спірною земельною ділянкою здійснювала і здійснює Вінницька міська рада, а не Луко-Мелешківська сільська рада. Вінницька міська рада жодного рішення з цього приводу не приймала та документів, що посвідчують право власності на спірну земельну ділянку не видавала. Дані обставини встановлено в ході розгляду справи, які сторонами не заперечувалися.

Отже, оскільки спірні земельні ділянки розташовувались на території м. Вінниці, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про незаконність видачі державних актів на право власності на них Луко-Мелешківською сільською радою Вінницького району Вінницької області.

Проте, з матеріалів справи вбачається і те, що відповідач ОСОБА_6 звертався саме до Вінницької міської ради з листом (вх.№А-3-2522 від 12.04.2004 року) про надання роз'яснень з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, якими він володіє, в тому числі на підставі вищезазначеного оскаржуваного Державного акту, який було додано до листа і у якому зазначено, що він виданий на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Луко-Мелешківської сільської ради від 4 грудня 1996 року (а.с.111 т.1).

Листом №А-3-2522 від 24.04.2004 року на вищевказане звернення відповідача Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради відповідачу було надано відповідь (а.с.115 т.1).

Представник відповідача в ході розгляду справи судом першої інстанції подав заяву про застосування загального трирічного строку позовної давності до виниклих правовідносин (а.с.93-99 т.2), з огляду на те, що рішення про передачу ОСОБА_6 у приватну власність вказаної земельної ділянки було прийняте у 1996 році, Державний акт видано та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю в 2001 році, за роз'ясненням з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, якими володіє відповідач, в тому числі на підставі вищезазначеного оскаржуваного Державного акту, ОСОБА_6 звернувся до Вінницької міської ради у 2004 році, а до суду з даним позовом прокурор звернувся лише 14.12.2017 року.

Зазначені обставини відповідають наявним матеріалам справи, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що перебіг позовної давності у встановлених правовідносинах розпочався не з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту особистого повідомлення ОСОБА_6 Вінницькій міській раді про перебування у його власності земельної ділянки по вул. Маяковського на підставі Державного акту, виданого Луко-Мелешківською сільською радою, тобто - з 12.04.2004 року.

Так, зі змісту статей 256, 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, зазначено, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Отже, можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного значення, відтворенням лісів.

Таким чином, з моменту виникнення у ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку у 1996 році, Вінницька міська рада, у випадку належного виконання делегованих повноважень її виконавчим органом, повинна була довідатись про порушення її права та/або особу, яка його порушила, однак з позовом заступник прокурора Вінницької області звернувся лише в грудні 2017 року.

Апеляційний суд відхиляє доводи прокурора про те, що перебіг позовної давності розпочався з моменту реєстрації земельних ділянок кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у м. Вінниці у Державному земельному кадастрі лише в 2016 року з огляду на таке.

З часу державної реєстрації відповідачем права власності на спірні земельні ділянки і до звернення прокуратурою Вінницької області з даним позовом до суду питання щодо неправомірності отримання цих земельних ділянок у власність та/або неправомірності їх передачі у власність, не ставилося.

Згідно з листом (вх.№А-3-2522 від 12.04.2004 року) відповідач звертався до Вінницької міської ради щодо надання роз'яснень з приводу можливості об'єднання земельних ділянок, якими він володіє, в тому числі на підставі вищезазначеного оскаржуваного акту (а.с.111 т.1).

Листом №А-3-2522 від 24.04.2004 року на вищевказане звернення Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради відповідачу було надано відповідь (а.с.115 т.1).

Доводи прокурора про те, що відповідач отримав відповідь на своє звернення від Управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради, а не від самої Вінницької міської ради, є неспроможними, оскільки з даного запиту вбачається, що відповідач свій лист адресував безпосередньо Вінницькій міській раді і, як вбачається з даного звернення, він був зареєстрований саме Вінницькою міською радою, а пізніше - Управлінням містобудування і архітектури Вінницької міської ради ( а/с 111 т.1).

Крім того, з огляду на встановлений частиною першою статті 81 ЦПК України обов'язок доказування та повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, визначені пунктом 1 частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також наведених вище положень статтей 256, 261 ЦК України та висновків Європейського суду з прав людини щодо застосування позовної давності, саме на позивача покладається обов'язок довести не лише той факт, що йому не було відомо про порушення його права, а й те, що він об'єктивно не міг довідатись про таке порушення.

Посилання прокурора на висновки Верховного Суду України у постанові від 05.10.2016 року по справі №3-604гс16 є безпідставним, оскільки даний висновок зроблений судом касаційної інстанції під час розгляду господарського спору у справі з іншими фактичними обставинами.

Відповідно до ч. 4 статті 264 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19 грудня 2018 року по справі №619/1888/17, у якій зазначено, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з позовом), суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення.

Обставини, що позивачу - Вінницькій міській раді стало відомо про наявність спірного державного акту на ім'я ОСОБА_6 з листа відповідача ще у 2004 році, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та не спростовані належними і допустимими доказами протилежної сторони; що при належному виконанні виконавчим органом позивача делегованих повноважень, Вінницька міська рада повинна була довідатись про порушення її права та/або особу, яка його порушила ще, починаючи з 1996 року, судами обох інстанції були з'ясовані, тому, суд першої інстанції підставно дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом загального трирічного строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.01.2019 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук