Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 637/989/15-ц

провадження № 61-2218св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шевченко Н. Ф., Пономаренко Ю. А., Івах А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що у липні 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 31 420,00 грн на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,7 % на місяць.

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1.

16 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого остання взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати за виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі, як солідарний боржник.

У зв'язку з неналежним виконання своїх зобов'язань боржниками, у листопаді 2010 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 22 листопада 2010 року позов задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1. Заставне майно було реалізовано за 23 300,00 грн.

Враховуючи той факт, що реалізація заставного майна не покрила заборгованість, заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2013 року з поручителя ОСОБА_5 стягнуто 63 828,57 грн.

Станом на 28 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 становить 140 606,08 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 15 023,61 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 42 740,19 грн; заборгованість за комісією за користування кредитом - 3 416,00 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 72 492,66 грн; штраф (фіксована частина) - 250,00 грн; штраф (процентна складова) - 6 683,62 грн.

Враховуючи, що судове рішення від 11 червня 2013 року не виконано, станом на 28 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_5 становить 82 745,27 грн.

Позивач просив солідарно стягнути з ОСОБА_6 заборгованість в сумі 140 606,08 грн та ОСОБА_5 82 745, 27 грн, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи в сумі 2 978,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Тордія Е. Н. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення всієї заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування ним і неустойки до поручителя, яка рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2013 року була задоволена, та звернувши за рішенням суду від 22 листопада 2010 року стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок № 34, яке було реалізовано за 23 300,00 грн, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та не має права на повторне стягнення з боржника та поручителя тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 відмовлено.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року № HAU6GA00000015 - 76 179,80 грн, у тому числі: 15 023,61 грн - заборгованість за кредитом, 42 740,19 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 416,00 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом, 15 000,00 грн - пеня.

У решті позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що, пред'явивши у 2013 році позов, що випливає з цього ж кредитного договору, до поручителя ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк повернення кредиту та скористався наданим йому правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання з 15 липня 2017 року на 11 червня 2013 року, а тому у позові про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 необхідно відмовити у зв'язку з припиненням поруки. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. ОСОБА_4 підтвердив, що він з 2010 року припинив виплати з погашення заборгованості за кредитним договором, а доказів того, що розмір заборгованості є іншим відповідач не надав. Підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу немає, оскільки умовами договору така відповідальність не передбачена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині позову до ОСОБА_4 У частині позову до ОСОБА_5 рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується та судом касаційної інстанції не переглядається.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що банк збільшив проценту ставку без повідомлення боржника; банк пропустив строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 16 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № HAU6GA00000015 та договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 31 420,00 грн у вигляді встановлюваної кредитної лінії зі сплатою за користування відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 липня 2017 року (а. с. 13-16).

На забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № HAU6GA00000015 (а. с. 19).

Згідно з розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 21 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становить 140 606,08 грн, у тому числі: 15 023,61 грн - заборгованість за кредитом, 42 740,19 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 416,00 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом, 72 492,66 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, 250 грн - штраф (фіксована частина), 6 683,62 грн - штраф (процентна складова) (а. с. 88).

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 29 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості станом на 06 вересня 2010 року в розмірі 37 477,90 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1. Заставне майно було реалізовано за 23 300,00 грн (а. с. 106-116).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2013 року, яке набрало законної сили, з поручителя ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнуто 63 828,57 грн, у тому числі: 23 885,53 грн - заборгованість за кредитом; 20 289,96 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 288,00 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 14 325,62 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 989,46 грн - штраф (процентна складова) (а. с. 90, 91).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ «ПриватБанк», використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги банку.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Щодо нарахування пені необхідно враховувати вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Суди встановили, що кредитор звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту у повному обсязі у листопаді 2010 року, тобто змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору.

З позовом до боржника про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) та процентів і неустойки, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення, банк звернувся у вересні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про яку було заявлено відповідачем у судовому засіданні.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог до ОСОБА_4 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у цій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у частині позову до ОСОБА_4 скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик