Справа № 200/5784/18
Провадження № 2/200/1232/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

«26» лютого 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Сокол І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Соборний ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області про витребування майна з незаконного володіння та поновлення права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Соборний ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області про витребування майна з незаконного володіння та поновлення права власності на квартиру.

Ухвалою суду від 30 травня відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду.

Ухвалою суду від 13.08.2018 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4.

13 грудня 2018 року позивач подав суду уточнену позовну заяву.

Позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, обґрунтовані наступним.

Позивач ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_7, який помер 19.12.2013 року. ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на вищевказану квартиру. Позивач звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за реєстрацією свого права власності на квартиру, однак 02.11.2017 року отримала від державного реєстратора ОСОБА_8 рішення № 37895441 про відмову у державній реєстрації права, оскільки право власності на зазначену квартиру вже зареєстроване за іншою особою. Позивач зясувала, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2017 року, яка придбала цю квартиру у ОСОБА_3 В свою чергу ОСОБА_3 нібито придбав спірну квартиру у ОСОБА_7 14.04.2017 року, тобто вже після того як ОСОБА_7 помер. Позивач вважає дії ОСОБА_3 злочинними. У Соборному ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області відкрито кримінальні провадження за фактом шахрайського заволодіння майновими правами на квартиру АДРЕСА_1. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2018 року, вказана квартира відповідачем ОСОБА_2 була продана відповідачу ОСОБА_4 Оскільки померлий ОСОБА_7 не міг бути стороною у договорі купівлі-продажу від 14.04.2017 року, вказаний договір є недійсним, та не створює ніяких правових наслідків для ОСОБА_3 Оскільки право власності на спірну квартиру визнано за позивачем на підставі рішення суду, квартира вибула із володіння позивача не з її волі, позивач має право витребувати своє майно у добросовісного набувача, яким є останній власник квартири.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, як законного власника, квартиру АДРЕСА_1. Поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом: скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, що є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на кватиру за ОСОБА_1

Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідачі були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, в судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_6 надала заяву, в якій просила розглядати справу в її відсутність.

Треті особи приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Соборний ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області в в судове засідання не зявились, причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_2 (колишня вул. Комсомольська) в м. Дніпрі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.10.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9

ОСОБА_7 помер 19 грудня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ № 491793.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року у справі № 205/5226/13-ц визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 19 грудня 2012 року, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1.

Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 не підлягає доказуванню.

02 листопада 2017 року рішенням № 37895441 державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_8 відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки право власності на зазначену квартиру вже зареєстроване за іншою особою.

З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2017 року ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за № 878, згідно якого ОСОБА_7 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому, 11 серпня 2017 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та зареєстрований в реєстрі за № 1626, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

У Соборному ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області відкрито кримінальні провадження № 0002958 за фактом шахрайського заволодіння майновими правами на квартиру АДРЕСА_1.

25 червня 2018 року ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_4 валентина Григорівна (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, та зареєстрований в реєстрі за № 1422, згідно якого ОСОБА_10 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

З документів, долучених до вказаного договору купівлі-продажу, та наданих приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 на виконання ухвали суду, вбачається, що ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_10 в звязку з укладенням шлюбу із ОСОБА_12, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до частин першої, другої статті 320 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, правочин, а саме договір купівлі-продажу від 14.04.2017 року, нібито вчинений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є нікчемним в силу закону, оскільки ОСОБА_7, який відповідно до вказаного договору є учасником правочину, помер ще 19.12.2012 року. Відповідно, покупець ОСОБА_3 не набув права власності на майно, що є предметом договору купівлі-продажу від 14.04.2017 року, тобто квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15, яка, з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України.

Водночас, за правилами ч.ч. 1, 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Основним процесуальним обов'язком позивача, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є обов'язок доказування, тобто позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених ст. 388 ЦК України, тому що вона встановлює спеціальні правила для захисту такого права.

Тобто, з урахуванням ст. 12 ЦПК України, при зверненні до суду з позовом про витребування майна на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач повинен довести факти й обставини, що мають значення для справи, а саме: факт, що майно вибуло з його володіння як власника не з його волі; факти й обставини, що підтверджують яким шляхом майно вибуло з його володіння.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що власник майна позивач ОСОБА_1 не вчиняла дій, спрямованих про відчуження спірного майна, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому спірна квартира підлягає витребуванню у нинішнього її власника ОСОБА_4 на користь позивача.

Для захисту порушених прав позивача необхідним є скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, позовні вимоги в частині здійснення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав, нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до частини 3 статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо здійснення реєстрації є виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету ОСОБА_13 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_13 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави стверджувати, що державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, а вчиненню реєстраційної дії передують етапи перевірки поданих документів та отримання відповідей на запити від інших повноважних органів.

Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, вищевказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань цивільного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Соборний ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області про витребування майна з незаконного володіння та поновлення права власності на квартиру задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, як законного власника, квартиру АДРЕСА_1.

Поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом:

скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1;

скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1;

скасування державної реєстрації у «Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно» права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 669,52 грн. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску