Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.10.2019 Справа №607/10545/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Мотиль Б.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитних договорів недійсними , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у якому просить визнати кредитну угоду №03/08/1143М від 13.03.2008 року та Договір про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14.03.2008 року - недійсними. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що13.03.2008 року між позивачем та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» укладено кредитну угоду №03/08/1143М від 13.03.2008 року, а 14.03.2008 року - договір про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14.03.2008 року. Кредитні кошти за даними кредитними договорами йому не видавались, будь-яких документів на підтвердження отримання коштів ОСОБА_2 не підписував, договір не містить усіх істотних умов, що визначені законом як істотні і є необхідними для договорів даного виду, має місце порушення прав споживача внаслідок існування вказаних договорів. Відповідно до п. 2.1.1 Угоди та п. 2.1.2 Договору Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу. Згідно з п. 2.1.1 Договору, для виконання даного договору Банк відкриває: рахунок 2909... для зарахування коштів, направлених для погашення заборгованості; 2203... позичковий рахунок; 2208... рахунок по відсотках; 6111... рахунок для сплати винагороди. Однак, коштів за цим договором готівкою через касу банк позичальник не отримував. Відповідно до п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, банки можуть відкривати своїм клієнтам лише поточні та вкладні (депозитні) рахунки. Отже, для клієнта банку - фізичної особи, зокрема для позичальника може бути відкрито виключно поточний або депозитний рахунок 26... Всі інші рахунки, зокрема 22... не призначені для клієнтів, є внутрішньобанківськими, з них не можуть видаватись клієнтам кредитні кошти. Згідно з п.2 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року № 337 за заявою на видачу готівки з каси банку готівка національної валюти видається, зокрема, за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо), відповідно до п.4 цієї Інструкції видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку. Таким чином, за заявою на видачу готівки фізична особа без відкриття поточного рахунку може отримати виключно переказ у валюті або ж кредит у гривні. Позичальнику, як клієнту, не відкривався поточний рахунок 2620, кредитні кошти не перераховувались, домовленості про це між сторонами не досягнуто, кредитні кошти в іноземній валюті позичальник, готівкою, через касу банку не отримував. Крім цього, під час укладення договору допущено порушення вимог чинного законодавства, що впливають на його дійсність. В договорі не визначено строків надання кредиту. Відповідно до підпунктів "г" та "д" ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про тип відсоткової ставки та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Цих відомостей в письмовій формі перед укладенням кредиту позивачу не було надано і про сукупну вартість кредиту їй стало відомо лише з позовної заяви. В договорі сума кредиту в гривневому еквіваленті не зазначена, що унеможливлює визначити сукупну вартість кредиту. Отже, договір, на думку позивача, не містить усіх істотних умов, що визначені законом як істотні і є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до п.4.1 угоди, визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки у розмірі 14% річних. Згідно з п. 4.3. Угоди, при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних, від суми непогашеної заборгованості. Тобто, банку надано можливість збільшувати ціну договору без надання споживачеві права його розірвати. Банк не повідомляв позивача про зміну відсоткової ставки. Відповідно до п.2.3 договору банк має право: на власний розсуд вирішувати питання щодо умов повернення кредиту; на власний розсуд в односторонньому порядку збільшувати або зменшувати розмір процентної ставки; на власний розсуд в односторонньому порядку достроково стягнути всю суму кредиту; на власний розсуд в односторонньому порядку змінити інші умови договору; в односторонньому порядку розірвати договір на власний розсуд. Згідно з п.4.1, 4.2 договору вбачається, що має місце істотний дисбаланс відповідальності позичальника, що діє на шкоду позичальнику всупереч принципу добросовісності, оскільки у випадку порушення зобов`язань позичальник несе обов`язок по сплаті неустойки в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, а кредитор несе обов`язок по сплаті неустойки в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочки, оскільки в договорі строки надання кредиту не вказані, отже відповідальність кредитора взагалі відсутня. З розрахунку наданого Банком, вбачається, що має місце непропорційно велика сума компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту) у разі невиконання позичальником зобов`язань за договором. Заборгованість позичальника за розрахунками банку за кредитом складає 27 305 долари 84 центи США, однак банк вимагає станом на 05.03.2015 року повернення з врахуванням компенсаційних виплат 35 031 доларів 68 центів США. Згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідач позов не визнав, подавши заперечення (відзив) на позовну заяву відповідно до якої зазначив, що факт досягнення згоди між сторонами стосовно усіх істотних умов спірного договору, з якими позивач була ознайомлена, підтверджується підписанням нею кредитного договору на визначених ним умовах. Спірний кредитний договір укладено у письмовій формі, підписано особисто позивачем та представником банку, договір містить усі істотні умови - розмір кредиту, цільове призначення, строк надання грошових коштів у кредит, розмір процентів, порядок повернення кредиту і сплати процентів за його користування, порядок і розміри сплати інших платежів позичальником. Посилання позивачів на те, що кредитних коштів позивач не отримував, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, а дії щодо зняття грошей стосуються його виконання, а не укладення. Зазначив, що після укладення спірного кредитного договору до правовідносин не застосовуються повною мірою норми Закону України «Про захист прав споживачів», а можуть бути застосовані лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Вважає, що у випадку невиконання кредитодавцем положень ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до ст..15 та 23 цього Закону не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним з цих підстав. Цими статтями визначається відповідальність кредитодавця за порушення норми ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач, згідно з ч.2 ст.1056 ЦК, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п.6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів», у позивача існувала можливість в 14 денний термін відмовитись від кредиту, проте, таким правом від не скористався, не відмовився від одержання кредитних коштів саме у валюті ЄВРО. Також відповідно до п.3.5 постанови правління НБ України «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року передбачено, що в договорі про надання споживчого кредиту може встановлюватись, що процентна ставка за кредитом може змінюватись, залежно від зміни облікової ставки НБ України або в інших випадках. Таким чином вважає, що сторони в момент укладення договору обумовили усі істотні умови, зокрема умову про збільшення розміру процентної ставки за договором. Крім цього, відповідач зазначає, що позивач звернувся за захистом порушеного права до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, враховуючи, що кредитний договір укладений 13 березня 2008 року. На підставі наведеного просить відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просить його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просить відмовити, з підстав викладених у письмових запереченнях.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2018 року за участю сторін у даній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого призначено справу для розгляду по суті.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив.

13 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (на даний час ПАТ КБ «Приватюбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитну угоду №03/08/1143М.

Пунктом 1.1. зазначеного договору встановлено, що предметом даної угоди є загальні умови і порядок надання Банком, у рамках Програми мікрокредитування, кредиту Позичальнику. Надання коштів здійснюється окремими частинами - Траншами кредиту (Транш - визначена сума коштів, обговорена у договорі про видачу Траншу, надана в рамках кредитної Угоди), сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обговорену п.1.2 даної угоди. Видача частин кредиту здійснюється після підписання договору про видачу Траншу, на термін і на умовах, передбачених у даній Угоді, а також договорі про видачу Траншу. Умови видачі - сума кожної частини, термін по кожному Траншу кредиту оформляється окремим договором про видачу Траншу при кожній видачі частини кредиту. Кожний договір про видачу Траншу є невід`ємною частиною даної Угоди. Позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит, сплатити відсотки і винагороду в терміни, встановлені даною Угодою і договорами про видачу Траншів у повному обсязі. Пунктом 1.2 зазначеного договору передбачено, що загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди 48 000 доларів США.

Пунктом 1.3 спірного договору передбачено, що термін повернення кредиту й окремих частин - Траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків із винагороди, що є невід`ємними додатками до договорів про видачу Траншів, але не пізніше 13.03.2018 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п.2.3.3., 2.4.1 даної Угоди.

Також, 14 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про видачу траншу №03/08/1143М-01, за умовами якого транш кредиту у сумі 48 000 доларів США надається на споживчі цілі.

Відповідно до п. 2.1.1 Кредитної угоди та п. 2.1.2 Договору про видачу траншу, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку.

Згідно з п.2.1.1 Договору про видачу траншу передбачено, що банк зобов`язується відкрити для надання траншу кредиту рахунок для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості НОМЕР_2; позичковий рахунок № НОМЕР_1 ; особовий рахунок по відсотках НОМЕР_3; рахунок для сплати винагороди НОМЕР_4.

Пунктом 4.1 Договору, за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення траншу кредиту згідно п.п. 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.10 Кредитної Угоди №03/08/1143М від 13.03.2008 року, п.п. 1.3, 2.2.2., 2.2.3. 2.2.4. даного Договору позичальник сплачує відсотки в розмірі 14 % річних.

Відповідно до п.4.3 договору, при порушенні Позичальником якого-небудь із зобов`язань по погашенню траншу кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3 даного Договору, а також п.п. 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1. 4.10 кредитної угоди №03/08/1143М від 13.03.2008 року, позичальник сплачує Банку відсотки за користування Траншем кредиту в розмірі: 32 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст.628, ст.629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.ст.1049, 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на момент укладення спірного правочину, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Частиною 4 зазначеної статті Закону передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Позивач ОСОБА_2 , фактично отримавши грошові кошти у розмірі та на умовах передбачених спірними правочинами, приступив до їх виконання та на протязі тривалого часу їх виконував.

Спірну кредитну угоду №03/08/1143М від 13.03.2008 року та договір про видачу траншу №03/08/1143М-01 від 14.03.2008 рокупідписано позивачем та уповноваженим представником відповідача, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу інформацію, яка передувала укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та у графіку погашення кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування, який є невід`ємною частиною зазначених правочинів.

Тому, суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для визнання недійсним договору споживчого кредиту згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Дійсно, за правилами ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановлених законом.

Згідно статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1, 3 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України № 6-79цс від 02.07.2014 р., відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже, визначення в договорі еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст.533 ЦК України.

При цьому, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спірного кредитного договору та договору про видачу траншу, досягнуто домовленості про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату всіх платежів за кредитним договором, визначених у Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємними додатками до договорів про видачу траншів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи вищевикладені обставини та докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договорів недійсними задоволенню не підлягають, оскільки на думку суду, відсутні підстави, наведені позивачем у позові, для визнання їх недійсними. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті. Також, суд зазначає, що не бере до уваги твердження позивача, як підставу для визнання правочинів недійсними про те, що позичальнику, як клієнту не відкривався поточний рахунок 2620, оскільки порядок надання кредиту обумовлено у п.2.1.1 спірного договору, шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту, сукупна величина сальдо по яких не буде перевищувати суму, обумовлену п.1.2 даної угоди, яка складає 48 000 доларів США. Крім цього, суд вважає, що твердження позивача про збільшення відповідачем відсоткової ставки зазначеної у п.4.3 угоди, без надання споживачеві права його розірвати, не заслуговують на увагу, оскільки сторони по спірному правочину досягли істотних умов щодо зміни відсоткової ставки, на які шляхом підписання погодився й позивач. Суд не вбачає, що зазначені умови договору є дисбалансом відповідальності позичальника та порушує вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині несправедливих умов та плати за користування кредитом, оскільки такий дисбаланс на думку суду позивачем не доведено. Також, суд вважає, що не є підставою для визнання спірних правочинів недійсними й інші обставини, наведені позивачем у позовній заяві, зокрема, не зазначення суми кредиту та відсотків у національній валюті гривні, не повідомлення позивача про зміну відсоткової ставки по кредиту. Крім цього, суд констатує, що позивач був ознайомлений із графіком погашення кредиту та тривалий час здійснював його погашення у розмірах та у строки визначені ним, у тому числі про сукупну вартість кредиту та процентної ставки.

Оскільки, при подачі цього позову позивач була звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 1054,1046 Цивільного кодексу України,Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитних договорів недійсними, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі виготовлене 01 листопада 2019 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан