Провадження №4-с/760/147/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

за участю представника скаржника ОСОБА_6,

державного виконавця Цапенко С.М.,

представника стягувача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко С.М., заінтересована особа ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою та просив визнати дії головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко С.М. по виконавчому провадженню №54822982 в частині визначення розміру заборгованості платника аліментів ОСОБА_2 незаконними та зобов`язати його виключити із сум заборгованості нарахований розмір аліментів на доходи, які не враховуються при визначенні розміру аліментів (компенсація амортизації інструментів та компенсація продовольчого забезпечення на харчування в обід) в розмірі 150799,90 грн. та сплачені витрати на утримання дітей, що були сплачені до відкриття виконавчого провадження в розмірі 489841,00 грн.

В судовому засіданні представника скаржника уточнив вимоги та просив не розглядати скаргу в частині неврахування сум платежів до постановлення рішення по справі про стягнення аліментів в розмірі 43882,00 грн.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми аліментів. Виконання здійснюється головним державним виконавцем Цапенко С.М.

При цьому, у зв`язку з тим, що рішенням суду аліменти стягнуто зі скаржника з моменту звернення з позовом до суду, то у скаржника виникла заборгованість з виплати аліментів.

Ця заборгованість не пов`язана з ухиленням від сплати аліментів, а саме з тим, що стягнута сума із боргом, який виник за час розгляду справи.

Органом ДВС враховано лише частину понесених скаржником витрат. Також, органом ДВС необґрунтовано враховано при визначенні доходу, з якого утримується аліменти, доходи, з яких аліменти не повинні стягуватись.

18.06.2019 року скаржнику було видано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №54822982 від 12.06.2019 року з якого вбачається, що державним виконавцем неправильно визначено розмір доходів скаржника, з яких може бути утримано аліменти, а також не враховано частину доходів, які скаржник поніс на дітей до дати відкриття виконавчого провадження.

Зазначив, що він при отриманні заробітної плати також отримував компенсацію на харчування (щоденно 80,00 грн.) та грошову компенсацію амортизації за використання власного автомобіля у зв`язку з тим, що не було надано службовий автомобіль, щомісячно в розмірі 600,00 грн.

Вважає, що орган ДВС незаконно врахував такі виплати до складу доходів, з яких утримуються аліменти, завищивши суму аліментів.

Також зазначив, що до постановлення судом рішення про стягнення аліментів скаржник оплачував частину коштів безпосередньо колишній дружині, а частину коштів витрачав на пряму, несучи витрати на утримання дітей.

Вважає, що дані витрати мають бути враховані в рахунок обов`язку зі сплати аліментів

На підставі викладеного просив скаргу задовольнити.

Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав з підстав викладених у ній.

Головний державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко С.М. в судовому засіданні проти задоволенні скарги заперечувала та зазначила, що виконавчі дії та розрахунок заборгованості по аліментам проведений відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні скарги.

Представник стягувача в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала з підстав її необґрунтованості.

Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

При цьому, статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, згідно частини першої вказаної статті, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, відповідно до ст. 10 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження», учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку з 13 квітня 2017 року та до їх повноліття.

В іншій частині позову, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.09.2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2017 р. - змінено в частині стягнення аліментів до повноліття дітей, зазначено - до досягнення повноліття найстаршою дитиною; в решті рішення залишено без змін.

На підставі вказаного рішення був виданий виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (ВП №54822982).

04.10.2017 року головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко С.М. відкрито виконавче провадження.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження ВП №54822982 у боржника ОСОБА_2 існує заборгованість зі сплати аліментів в сумі 790083,43 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів №54822982 від 12.06.2019 року.

На думку скаржника, державним виконавцем неправильно визначено розмір доходів скаржника, з яких може бути утримано аліменти, а також не враховано частину доходів, які скаржник поніс на дітей до дати відкриття виконавчого провадження.

Зазначив, що він при отриманні заробітної плати також отримував компенсацію на харчування (щоденно 80,00 грн.) та грошову компенсацію амортизації за використання власного автомобіля у зв`язку з тим, що не було надано службовий автомобіль, щомісячно в розмірі 600,00 грн.

Вважає, що орган ДВС незаконно врахував такі виплати до складу доходів, з яких утримуються аліменти, завищивши суму аліментів.

Також зазначив, що до постановлення судом рішення про стягнення аліментів він виплачував частину коштів безпосередньо колишній дружині, а частину коштів особисто витрачав на утримання дітей.

Вважає, що дані витрати мають бути враховані в рахунок обов`язку зі сплати аліментів

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями скаржника з огляду на наступне.

В довідці про доходи вих. № 88 від 05 червня 2019 року, яка надана скаржником в якості підтвердження своїх доводів скарги, не зазначено графи компенсація за харчування.

В довідці від 109-вих. від 24 червня 2019 року, яка надана скаржником, не вказано з якого періоду ОСОБА_2 нараховується додаткове благо у формі компенсації за харчування, не зазначається чи нараховується дана компенсація в період відпустки або непрацездатності скаржника.

За таких обставин скаржник не надав допустимих доказів щодо суми в якій йому було виплачено компенсацію витрат на обіди.

Відповідно до пунктів 7, 21, 22 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146, утримання аліментів не проводиться з компенсаційний сум, які виплачуються за амортизацію інструментів та зношеність одягу.

Згідно Інструкції з бухгалтерського обліку основних засобів та нематеріальних активів установ Національного банку України Національний банк; Інструкція від 21.04.1998 № 155 Амортизація - систематичний та раціональний розподіл на витрати вартості основних засобів та нематеріальних активів, яка амортизується протягом строку їх корисного використання.

В довідці про дохід вих. № 88 від 05 червня 2019 року вказана графа компенсація за невикористання службового автомобіля, тобто дана категорія не підпадає під поняття амортизації інструмента.

З урахуванням викладеного твердження скаржника є необґрунтованими.

Крім того, аліменти з ОСОБА_2 стягуються з 13.04.2017 року, тоді як скаржник просить виключити витрати, які понесені ним з січня 2017 року.

Також, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей про те, що державним виконавцем невірно обрахований розмір заборгованості.

В свою чергу, встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів та подання зазначеної скарги свідчить про його небажання сплачувати зазначену заборгованість.

За вимогами ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права і свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При цьому, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Цапенко С.М., заінтересована особа ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя