Провадження №2/760/2024/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 грудня 2019 року Солом`янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Горохівської М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 23.04.2018 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 231317,49 грн., з яких: основний борг - 156000 грн., 3% річних від простроченої суми - 4763 грн., втрати від інфляції - 21433,73 грн., неустойка (пеня) - 49120,76 грн.

Також просив стягнути з відповідача судові витрати в сумі 14633,17 грн., з яких: 2313,17 грн. - судовий збір, та 12320 грн. - витрати за надану професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 25.09.2015 р. відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти в сумі 12000 грн. та 1500 дол. США, що підтверджується розпискою, яка була написана власноруч відповідачем із зазначенням того, що відповідач зобов`язується повернути позивачу суму боргу до 31.12.2015 р.

Крім цього, 20.04.2017 р. відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти в сумі 4000 дол. США, в підтвердження чого відповідачем також була написана власноруч розписка, із зазначенням того, що відповідач зобов`язується повернути позивачу суму боргу до 01.11.2017 р.

Разом з тим, відповідачем зобов`язання не виконані, грошові кошти не повернені. На неодноразові звернення з проханням повернути борг у добровільному порядку та виконати зобов`язання, які були зазначені у розписці, відповідач ніяким чином не реагує та ігнорує вимоги щодо повернення боргу та відсотків, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

При цьому, позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу за договором позики, пеню, 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Так, сума заборгованості за розпискою від 25.09.2015 р. становить: 48000 грн. - основна сума боргу; втрати від інфляції за період з 01.01.2016 р. по 16.04.2018 р. - 15475,77 грн.; 3% річних від простроченої суми - 3298 грн.; неустойка (пеня) - 34240,43 грн. Загальна сума до сплати за розпискою від 25.09.2015 р. - 101014,20 грн.

Сума заборгованості за розпискою від 20.04.2017 р. становить: 108000 грн. - основна сума боргу; втрати від інфляції за період з 02.11.2017 р. по 16.04.2018 р. - 5957,96 грн.; 3% річних від простроченої суми - 1465 грн.; неустойка (пеня) - 14880,33 грн. Загальна сума до сплати за розпискою від 20.04.2017 р. - 130303,29 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.04.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 04.05.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17.09.2018 р., занесеною до журналу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином, будь-яких клопотань, додаткових письмових пояснень від позивача до суду не надійшло. 18.12.2019 р. до суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої представник позивача підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а справу просить розглянути за відсутності позивача та його представника.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи вимоги ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи судом встановлено, що 25.09.2015 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 12000 гривень та 1500 доларів США, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 31.12.2015 р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи.

Також встановлено, що 20.04.2017 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 4000 доларів США, що еквівалентно 108000 грн., а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 01.11.2017 р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що 25.09.2015 р. та 20.04.2017 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори позики, що підтверджується власноруч написаними відповідачем розписками, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даних договорів.

Уклавши договори позики на умовах, викладених у них, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в них закріплені.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, представником позивача надано суду оригінали розписок, що свідчать про отримання 25.09.2015 р. та 20.04.2017 р. відповідачем грошових коштів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно розписки від 25.09.2015 р., сторони встановили строк дії позики - до 31.12.2015 р.

Згідно розписки від 20.04.2017 р., сторони встановили строк дії позики - до 01.11.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно розрахунку позивача, сума основного боргу за розпискою від 25.09.2015 р. становить 48000 грн. (12000,00 + 1500 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2016 р. становить 36000 грн.).

Сума основного боргу за розпискою від 20.04.2017 р. становить 108000 грн. (4000 дол. США з вказаним у розписці еквівалентом 108000 грн.).

Вказаний вище розмір заборгованості та наданий представником позивача розрахунок основної суми боргу за розписками від 25.09.2015 р. та від 20.04.2017 р. узгоджуються з вимогами чинного законодавства та матеріалами справи.

Правильність зробленого представником позивача розрахунку не спростовано відповідачем, а відтак такий розрахунок приймається судом до уваги.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_2 не виконані умови щодо повернення грошових коштів згідно розписок від 25.09.2015 р. та від 20.04.2017 р. в строки, передбачені договорами (розписками), суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основної суми боргу за розпискою від 25.09.2015 р. в розмірі 48000 грн. та за розпискою від 20.04.2017 р. в розмірі 108000 грн., обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, позивач окрім основної суми боргу за договором позики також просить стягнути з відповідача пеню, 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

З приведеного представником позивача розрахунку, наданого до суду та перевіреного судом, вбачається, що сума заборгованості за розпискою від 25.09.2015 р. становить - 48000 грн. (12000 грн. та 1500 дол. США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2016 р. становить 36000 грн.).

Пеню, 3 % річних та інфляційне збільшення боргу розраховано за період з 01.01.2016 р. по 16.04.2018 р. за 836 днів прострочення виплати відповідачем грошового зобов`язання.

Таким чином, згідно розрахунку позивача, сума заборгованості за розпискою від 25.09.2015 р. становить: 48000 грн. - основна сума боргу; втрати від інфляції за період з 01.01.2016 р. по 16.04.2018 р. - 15475,77 грн.; 3% річних від простроченої суми - 3298 грн.; неустойка (пеня) - 34240,43 грн. Загальна сума до сплати за розпискою від 25.09.2015 р. - 101014,20 грн.

З приведеного представником позивача розрахунку, наданого до суду та перевіреного судом, вбачається, що сума заборгованості за розпискою від 20.04.2017 р. становить - 108000 грн. (4000 дол. США з вказаним у розписці еквівалентом 108000 грн.).

Пеню, 3 % річних та інфляційне збільшення боргу розраховано за період з 02.11.2017 р. по 16.04.2018 р. за 165 днів прострочення виплати відповідачем грошового зобов`язання.

Сума заборгованості за розпискою від 20.04.2017 р. становить: 108000 грн. - основна сума боргу; втрати від інфляції за період з 02.11.2017 р. по 16.04.2018 р. - 5957,96 грн.; 3% річних від простроченої суми - 1465 грн.; неустойка (пеня) - 14880,33 грн. Загальна сума до сплати за розпискою від 20.04.2017 р. - 130303,29 грн.

Однак, з такими розрахунками позивача суд погоджується частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, що стосується 3% річних, то в цій частині суд погоджується з розрахунком, наданим суду представником позивача та вважає за необхідне стягнути з відповідача 3% річних за договором позики від 25.09.2015 р. в розмірі 3298 грн., та за договором позики від 20.04.2017 р. в розмірі 1465 грн.

Що стосується інфляційних втрат за розписками від 25.09.2015 р. та від 20.04.2017 р., суд зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, тому інфляційні мають розраховуватися з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином, офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду від 14.02.2018 р. по справі №564/2199/15-ц.

Судом встановлено, що предметом спірних договорів позики є кошти як в іноземній валюті (долари США ), так і в національній валюті України.

Так, як встановлено судом, згідно розписки від 25.09.2015 р. позивач ОСОБА_1 надав в борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 12000 гривень та 1500 доларів США; згідно розписки від 20.04.2017 р. позивач ОСОБА_1 надав в борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4000 доларів США.

При цьому, як на законодавчому рівні, так і судова практика дійшла однозначного висновку про неможливість застосування індексу інфляції до розрахунків вимог, що ґрунтуються на зобов`язанні, яке виражене у іноземній валюті.

Таким чином, враховуючи зазначені положення норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що згідно зі ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму позики у розмірі 12000 грн. (згідно розписки від 25.09.2015 р.) з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, який становить з 01.01.2016 р. по 16.04.2018 р., та відповідно до проведеного судом розрахунку складає - 3995,89 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України).

Так, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року винесеній по справі № 342/180/17.

Згідно розписок 25.09.2015 р. та від 20.04.2017 р., не передбачено стягнення пені.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Тобто дія вказаного Закону на спірні відносини не поширюється.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення зобов`язання за договором позики задоволенню не підлягають, оскільки вимогами ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суд звертає увагу на те, що сторонами не досягнуто в Договорі 1 (розписка від 25.09.2015 р.), ані в Договорі 2 (розписка від 20.04.2017 р.) домовленості з приводу розміру пені, при цьому позовна заява не містить посилань на нормативний акт, який визначає її розмір. У розрахунках позивач посилається як на підставу нарахування пені на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», проте, як зазначено судом, вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини.

За таких обставин, враховуючи, що умовами договорів позики не передбачено стягнення пені, а позивач має право на отримання лише 3% річних та інфляційних збитків у разі несвоєчасного повернення позики грошових коштів, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені, слід відмовити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази на спростування розміру заборгованості.

Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за договором позики від 25.09.2015 р. та від 20.04.2017 р. судом не встановлено, таких доказів відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Що стосується стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу позивачем в розмірі 12320 грн., то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вбачається, що 09.04.2018 р. між адвокатом Воронцовим В.В. та ОСОБА_1 було укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

На підтвердження своїх повноважень представником позивача надано суду ордер серії КВ № 385279 від 09.04.2018 р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 5263, виданого 28.09.2012 р.

Представником позивача на обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу надано: додаток № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 09.04.2018 р. та акт приймання-передачі наданих послуг від 16.04.2018 р.

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 16.04.2018 р., позивачем ОСОБА_1 здійснено адвокату Воронцову В.В. оплату витрат на правничу допомогу в розмірі 12320 грн. 00 коп.

Оцінивши надані представником позивача матеріали в обгрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обгрунтованими частково.

Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 8625,00 грн., як такі, що в цій частині є співвмірними та виправданими, виходячи з предмету позову, обсягу виконаної роботи представником позивача з метою підготовки справи до судового розгляду, часу, необхідного для підготовки такого обсягу документів, та пропорційності розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 207, 192, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 546, 549, 610, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму основного боргу за договорами позики від 25.09.2015 р. в розмірі 48000,00 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 3298,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3995,89 грн., а всього стягнути 55 293 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні 89 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму основного боргу за договорами позики від 20.04.2017 р. в розмірі 108000,00 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 1465,00 грн., а всього стягнути 109465 (сто дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 1647,59 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 8625,00 гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір