Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 759/4036/18

провадження № 61-5601св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року у складі головуючого судді Сенька М. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 рокуу складі суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Однак, 31 серпня 2016 року до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк».

Підставою внесення відповідного запису було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке прийняте приватним нотаріусом Швець Р. О.

Позивач вважає, що відповідне рішення було прийняте з порушенням норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення про державну права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що кредитодавець ПАТ КБ «ПриватБанк» обрав один із передбачених законом та договором способів захисту свого порушеного права, звернувшись в серпні 2015 року до суду з позовом до відповідачів, тому звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до іпотечного застереження в позасудовому порядку суперечить вимогам закону. Крім того зазначав, що рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру ОСОБА_1 може призвести до подвійного стягнення з останньої заборгованості по кредитному договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Святошинського районного суду м. Києва№ 759/4036/18.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалені необґрунтовані, незаконні рішення, зроблено помилковий висновок на підставі припущення, що рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру ОСОБА_1 може призвести до подвійного стягнення з останньої заборгованості по кредитному договору.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, наведено надуману обставину про те, що на час звернення стягнення на предмет іпотеки договір іпотеки був оспорюваним, що суперечить статті 263 ЦПК України.

Також, АТ КБ «ПриватБанк» вказує на порушення судами норм статті 38 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя у позасудовому порядку.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 16 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назва якого в подальшому змінена на ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2S4GK00260043, згідно умов якого позивачу надано кредит у розмірі 50 тис. дол. США із процентною ставкою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 травня 2027 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 17 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № К2S4GK00260043, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності позивачу.

31 серпня 2016 року уповноважена особа ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. із заявою про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 вересня 2016 року, індексний номер 31200312, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб`єктом ПАТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з 31 серпня 2015 року у провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 759/11741/15 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними. У даній справі ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2016 року призначено проведення судово-економічної експертизи (а.с.11-13).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Договорі іпотеки № 2S4GK00260043 від 17 травня 2007 року.

Пункт 22 вищезазначеного договору іпотеки передбачає що у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодавцем Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Договору.

Відповідно до пункту 27 договору іпотеки № К2S4GK00260043 від 17 травня 2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір з ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що кредитодавець ПАТ КБ «ПриватБанк» обрав один із передбачених законом та договором способів захисту свого порушеного права, звернувшись в серпні 2015 року до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договром, тому звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного застереження в позасудовому порядку суперечить вимогам закону. Крім того зазначав, що рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру ОСОБА_1 може призвести до подвійного стягнення з останньої заборгованості по кредитному договору.

Проте, поза увагою суду першої та апеляційної інстанції залишилась та обставина, що ухвалою Святошинського районного суду від 26 вересня 2017 року позовну заяву ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

Таким чином, звертаючись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. із заявою про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , Банк обрав для себе спосіб - позасудового врегулювання передбачений відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, є невірним посилання судів, що рішення про державну реєстрацію прав за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру ОСОБА_1 може призвести до подвійного стягнення з останньої заборгованості по кредитному договору з наступних підстав.

Так, наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №21/107/15-г (провадження №12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, справа №761/31346/13-ц (провадження №61-3691св18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Отже, суд першої та апеляційної інстанції не звернули увагу на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права який може бути використаний разом з основним або окремо, що не являється подвійним стягнення заборгованості, а тому при розгляді даної справи суди використали формальний підхід до вирішення справи не враховуючи вищезазначені правові позиції Верховного Суду, та ухвалили судові рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин, що суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанції ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, їх висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 рокускасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олександровича про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров