Справа № 465/4579/12 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1132/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року у справі за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, з участю третіх осіб Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно будівельного контролю у Львівській області, Львівського комунального підприємства «Магістральне», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про скасування реєстрації права власності, визнання договорів нечинними та демонтаж самовільної надбудови,-

встановила:

У березні 2011 року позивач Франківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила зобов`язати Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності на квартири № АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 на АДРЕСА_1 , визнати нечинними договори купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_11 за вказаною вище адресою від 13 вересня 2011 року, квартири № АДРЕСА_7 від 16 грудня 2011 року, квартири № АДРЕСА_6 від 13 грудня 2011 року, квартири № АДРЕСА_5 від 14 липня 2011 року, квартири № АДРЕСА_4 від 22 грудня 2011 року, зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану, що існував станом на січень 2008 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 червня 2008 року № 611 житлово-будівельному кооперативу № 38 дозволено за власні кошти здійснити реконструкцію будинку АДРЕСА_1 та влаштувати дворівневі квартири за рахунок об`єму шатрового даху згідно з проектними пропозиціями.

10 грудня 2009 року вказане розпорядження відповідно до розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 768 скасоване з тих підстав, що відповідачі не отримали дозволу на виконання будівельних робіт, а розпочали будівельні роботи самовільно.

22 грудня 2009 року розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 798 житлово-будівельний кооператив № 38 та ОСОБА_3 зобов`язано терміново припинити самовільно розпочаті будівельні роботи з надбудови будинку АДРЕСА_1 та у двотижневий термін демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок у попередній стан, оскільки будівельні роботи, що виконувались відповідачами, є самочинним будівництвом.

У подальшому, на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2011 року, що набрало законної сили, здійснено державну реєстрацію права власності на квартири № АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14, АДРЕСА_15, АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 на АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2013 року зазначене вище рішення суду першої інстанції скасовано, а в позові ОСОБА_10 у частині визнання за нею права власності на вищевказані квартири відмовлено.

Проте, за час апеляційного розгляду справи ОСОБА_10 уклала договори купівлі-продажу окремих квартир у будинку АДРЕСА_1 , зокрема квартир № АДРЕСА_11 (договір від 13 вересня 2011 року), № АДРЕСА_7 (договір від 16 грудня 2011 року), № АДРЕСА_6 (договір від 13 грудня 2011 року), № АДРЕСА_5 (договір від 14 липня 2011 року), № АДРЕСА_4 (договір від 22 грудня 2011 року), які позивач просив визнати нечинними, оскільки такі договори не могли бути укладені.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі Франківська районна адміністрація посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт звертає увагу, що на території ЛКП «Магістральне» Франківської районної адміністрації Львівської міської ради за адресою АДРЕСА_1 знаходиться п`ятиповерховий багатоквартирний житловий будинок, 1967 року забудови, що належить ЖБК № 38, головою якого є відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу загальних зборів ЖБК № 38 від 05.06.2007 року № 3/07, голові ЖБК № 38 ОСОБА_1 надано право укладати відповідні договори про надбудову шостого поверху. Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 611 від 19.06.2008 року «Про реконструкцію будинку АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху» дозволено ЖБК № 38 за власні кошти здійснити реконструкцію п`ятиповерхового будинку та влаштування дворівневих квартир за рахунок об`єму шатрового даху, згідно з проектними пропозиціями.

Оскільки ЖБК № 38 проводило виконання робіт з надбудови без дозволу Інспекції ДАБК у Львівській області, 10.12.2009 року розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 768 від 19.06.2008 року скасоване розпорядження адміністрації № 611 «Про реконструкцію будинку АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху»».

Вважає, що дане будівництво має всі ознаки самочинного, оскільки проводилося без відповідного на те дозволу, неналежно затвердженого проекту та призвело до порушення прав та інтересів інших осіб. Відтак, є усі підстави застосувати наслідки, передбачені ст. 376 ЦК України, із подальшим скасуванням державної реєстрації права власності на новозбудовані квартири та визнанням нечинними договорів купівлі-продажу на окремі квартири.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати стягнути з відповідачів солідарно.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Представники відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача Франківської РА ЛМР, представники третіх осіб Львівської міської ради, Інспекції ДАБК у Львівській області, ЛКП «Магістральне», третя особа ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (т. 5 а.с. 110-114) в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Інші учасники справи викликалися в судове засідання та не прибули, повернулися конверти із повідомленням про невручення з різних підстав.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині зобов`язання Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції до вчинення дій у виді скасування державної реєстрації прав власності на квартири до задоволення не підлягають з огляду на те, що позивач не звертався до реєстраційної служби із заявою про скасування проведеної державної реєстрації права власності на квартири, жодного рішення з цього приводу реєстраційна служба не приймала.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання нечинними договорів купівлі-продажу квартир № АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_11 у будинку АДРЕСА_1 , укладених гр. ОСОБА_10 з гр. ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 14.07.2011 року, 13.09.2011 року, 16.12.2011 року, 22.12.2011 року та 30.12.2011 року відповідно, суд звернув увагу, що приписами ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, як визнання правочину нечинним.

Також, розглядаючи справу суд першої інстанції прийшов висновку, що така підстава позову як здійснення відповідачами самочинного будівництва, а саме надбудови будинку АДРЕСА_1 не знайшла підтвердження в ході розгляду справи.

Судом встановлено, що згідно з протоколом від 05 червня 2007 року № 3/07 загальних зборів Житлового-будівельного кооперативу № 38 кооперативу надано дозвіл на надбудову шостого поверху над п`ятиповерховим багатоквартирним житловим будинком АДРЕСА_1 з улаштуванням шатрового даху.

Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 червня 2008 року № 611 «Про реконструкцію будинку АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху» житлового-будівельному кооперативу № 38 надано дозвіл за власні кошти здійснити реконструкцію п`ятиповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху та влаштуванням дворівневих квартир за рахунок шатрового даху, згідно з проектними пропозиціями.

Відповідно до розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10 грудня 2009 року № 768 «Про скасування розпорядження районної адміністрації від 19 червня 2008 року № 611 «Про реконструкцію будинку АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху» згадане вище розпорядження скасовано, оскільки будівельні роботи проводились без відповідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, а тому є самочинними.

З протоколу засідання міжвідомчої комісії у Франківському районі № 37 від 15.09.2009 року вбачається, що самочинні роботи з надбудови будинку АДРЕСА_1 здійснюють ЖБК № 38 як юридична особа та фізична особа ОСОБА_3 , що діє за довіреністю від 19.06.2007 року.

У зв`язку з цим, розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 798 від 22.12.2009 року «Про демонтаж самовільної надбудови на АДРЕСА_1» саме ЖБК № 38 та гр. ОСОБА_3 зобов`язано припинити самочинно розпочаті будівельні роботи з надбудови будинку АДРЕСА_1 , у двотижневий термін демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок у попередній стан.

Згідно із актом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 02 липня 2010 року № 7/13-06-5158 на усунення виявлених порушень житлового-будівельному кооперативу № 38 видано припис від 11 грудня 2009 року № 1/85-ф про приведення покрівлі на АДРЕСА_1 до попереднього стану. Повторною перевіркою, проведеною 29 січня 2010 року, встановлено факт невиконання припису, про що складено акт № 1-ф.

Також встановлено, що згадані вище будівельні роботи у 2010 році було завершено, здійснено розподіл новозбудованого шостого (мансардного) поверху на окремі квартири з присвоєнням їм номерів від АДРЕСА_2 до АДРЕСА_17.

В свою чергу, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2011 року визнано право власності на квартири № АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12, АДРЕСА_13, АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16, АДРЕСА_17 на АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 . На підставі цього ж рішення суду здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказані квартири за ОСОБА_10 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2013 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2011 року в частині визнання за ОСОБА_10 права власності на квартири № АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13, АДРЕСА_14, АДРЕСА_15, АДРЕСА_16, АДРЕСА_17 на АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено.

Відповідно до довідки № 5440, виданої 26 червня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», станом на 12 червня 2012 року право власності на квартири № № АДРЕСА_3 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 в будинку АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_10 на підставі згаданого вище рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2011 року. Право власності на інші квартири у зазначеному вище будинку на підставі відповідних договорів купівлі-продажу уже було зареєстроване за фізичними особами: ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16

Судом також встановлено, що після набрання законної сили рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2013 року й до теперішнього часу до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції із заявою про скасування проведеної державної реєстрації права власності на квартири № АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16, АДРЕСА_17 на АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» жодна із сторін, у тому числі й позивач, не зверталася.

Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції не приймалось будь-яких рішень із питань відмови у скасуванні державної реєстрації права власності на квартири № АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13, АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15, АДРЕСА_16, АДРЕСА_17 на АДРЕСА_1 чи скасування такої державної реєстрації.

З врахуванням вимог ст.ст. 2, 15, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і приписи діючого на момент виникнення спірних правовідносин Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про передчасність пред`явлення позовної вимоги до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про зобов`язання до вчинення дій у виді скасування державної реєстрації прав власності на перелічені вище квартири, як і про те, що у випадку задоволення позову у наведеній частині, буде мати місце втручання суду у дискреційні повноваження державного органу влади, чим суд обмежений.

Відтак, позовні вимоги у частині зобов`язання Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції до вчинення дій у вигляді скасування державної реєстрації прав власності на квартири в силу того, що жодного рішення з цього приводу останньою не приймалось, а прийняття такого рішення (як про скасування реєстрації, так і про відмову у скасуванні реєстрації) належить до виключної компетенції згаданого органу влади, є безпідставними і до задоволення не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання нечинними договорів купівлі-продажу квартир № АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_11 у будинку АДРЕСА_1 , укладених гр. ОСОБА_10 з гр. ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 14.07.2011 року, 13.09.2011 року, 16.12.2011 року, 22.12.2011 року та 30.12.2011 року відповідно, суд вірно виходив з того, що приписами ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, як визнання правочину нечинним. Враховуючи ту обставину, що зазначений перелік способів захисту прав та інтересів не є вичерпним, суд конкретизував про відсутність такого способу захисту порушеного права, як визнання правочину нечинним, й в інших, спеціальних актах цивільного законодавства.

Як роз`яснюється у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди, відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України, розглядають справи за позовами: 1) про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; 2) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пред`явлення позову в інший спосіб (наприклад про визнання правочину нечинним; визнання правочину неукладеним тощо) не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Що стосується вимог позивача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради в частині зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану, що існував станом на січень 2008 року колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції від 18.03.2004 року, чинній на момент звернення з цим позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В частині другій цієї статті вказано, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

За змістом статті 15 ЦПК України (у редакції від 18.03.2004 року) як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 ЦПК України у редакції від 18.03.2004 року).

В свою чергу, справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 01 листопада 2016 року № 977, позивач є виконавчим органом Львівської міської ради і діє відповідно до ухвали міської ради від 26 травня 2016 року № 505 Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів", утвореним відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У вказаному Положенні передбачені повноваження районної адміністрації, до яких, зокрема, належать розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо) (п. 4.50).

Як орган місцевого самоврядування Франківська районна адміністрація Львівської міської ради відповідно до статті 25 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочна розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до її відання.

У статті 30 згаданого Закону передбачено, зокрема, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічну норму закріплено у статті 14 Закону України від 16 листопада 1992 року №2780-XII «Про основи містобудування».

Згідно зі статтею 7 вказаного Закону № 2780-ХІІ державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Отже, спірні правовідносини в цій частині вимог обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже і публічно-правову природу таких правовідносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-48цс18, від 11 квітня 2018 року у справі № 11-96апп18 та від 15 травня 2018 року у справі № 11-346апп18.

На переконання колегії суддів, спір, який є предметом розгляду в цій частині, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом демонтажу самовільної реконструкції квартири, а не здійснення ним права власника житлового приміщення.

Таким чином, справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, відповідно до наведеного вище припису закону, належить до юрисдикції адміністративних судів.

Наведене дає підстави для висновку про те, суд першої інстанції розглянув справу в цій частині з порушенням норм процесуального права, а саме статті 15 ЦПК України (у редакції чинній на час звернення з позовом).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки спір в цій частині підлягає розгляду за правилами КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану - скасувати.

Провадження у справі за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, з участю третіх осіб Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Львівській області, Львівського комунального підприємства «Магістральне», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовані конструкції, відновити покрівлю та привести будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану - закрити.

Роз`яснити позивачу Франківській районній адміністрації Львівської міської ради право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства в цій частині вимог.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Р.В. Савуляк