П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року м. Київ

Справа № 754/88/18-ц

Провадження: № 22-ц/824/360/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Бабко В.В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни назви АТ КБ «Приватбанк», далі - банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 16.07.2010 року, на підставі якої отримала кредит у розмірі 8 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за вказаним кредитним договором відповідачка станом на 30.09.2017 року мала заборгованість у розмірі 106 000 грн., з яких 11 012,55 грн. - заборгованість за кредитом; 94 987,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Заочним рішенням Деснянський районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "«ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 415,69 грн., з яких 11415,69 грн. - заборгованість за кредитом та 403,14 грн. - відсотки за користування кредитом.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Литвиненко О.Л. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати заочне рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що підписуючи Анкету-заяву 16.07.2010 року відповідачка пройшла ідентифікацію в Банку, а тому повторне заповнення будь-яких Анкет-Заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалось згідно процедури, що затверджена наказами по Банку, що не суперечить чинному законодавству. Активація картки позичальником та користування картковим рахунком свідчать про укладання сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах та Правилах про надання та обслуговування платіжних карток. Вказувала на те, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із Памяткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку»складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позичальник отримала кредитний ліміт на карту та активно ним користувалась, частково сплачуючи заборгованість за договором кредиту в тому числі відсотки, пеню та комісію, що підтверджується розрахунком заборгованості.

ОСОБА_1 правом відзиву відповідно до статті 360 ЦПК України не скористалась.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2018 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 754/13763/15-ц у правовідносинах про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року поновлено апеляційне провадження по вказаній справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 16 липня 2010 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі(а.с.9), на підставі якої вона отримала кредит у розмірі 8300 грн.

У заяві зазначено, що відповідачка погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 16.07.2010 року станом на 30.09.2017 року має заборгованість, яка становить106 000 грн. та складається з: 11012,55 грн. заборгованості по тілу кредиту; 94987,45 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом з яких: 403,14 грн. залишок заборгованості на поточу заборгованість, 94584,31 грн. залишок заборгованості на просторочену заборгованість.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідачки, банком не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. У зв`язку з цим, суд першої інстанції вважав, що такі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною між сторонами договору від 16.07.2010 року. Банком зобов`язання за договором виконались, а саме, відповідачцінадались кредитні кошти в розмірі 8300,00грн. Відповідачкапорушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконалавзяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовилась від виконання договірних зобов`язань, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом у розмірі 11415,69 грн., а саме тіло кредиту у розмірі 11012,55 грн. та заборгованість про процентам за користування кредитом в розмірі 403,14 грн.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.07.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Також банк зазначав, що ОСОБА_1 підписавши анкету-заяву підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.uaскладає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

На підтвердження своїх вимог банк до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунки заборгованості за договором №б/н від 16.07.2010 року станом на 30.09.2017 року, копію анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів та копію паспорту ОСОБА_1 (а.с. 5-35).

На виконання ухвали Деснянського районного суду від 22 червня 2018 року банком було надано суду довідку про видачу кредитної картки за кредитним договором № б/н, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , фото з продуктом банку, виписку про рух коштів за основною картою НОМЕР_1 за період з 01.01.1999 по 17.07.2018 року (а.с. 74-83)

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно частини1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 16.07.2010 року процентна ставка не зазначена (а.с. 9).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зокрема, заборгованості за відсотками, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, пені та штрафів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачцУмови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII щодоповідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ " ПриватБанк" заборгованості за відсотками за період невиконання зобов`язань за договором.

Суд першої інстанції дійшовши правильного висновку що Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 16.07.2010 року, та відмовивши у стягненні заборгованості по відсоткам, в той же час помилково стягнув з відповідачки 403,14 грн. на відшкодування заборгованості за відсотками на поточну заборгованість.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення тіла кредиту колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається із матеріалів справита встановлено судом, ОСОБА_1 підписавши анкету-заяву б/н від 16.07.2010 року, отримала кредит у розмірі 8 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підстав вищевказаного договору ОСОБА_1 отримала картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 08/16. Активація даної картки здійснена відповідачкою 7 вересня 2013 року (а.с. 82).

На підтвердження вручення кредитної картки ОСОБА_1 банк надав копію фотознімку відповідачки разом із отриманою карткою(а.с.83).

Як убачається із наданої банком виписки про рух коштів відповідачка ОСОБА_1 здійснювала операції по зняттю коштів та по погашенню заборгованості за даним договором. Відповідачка порушила умови договору в частині неповернення кредиту та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто, в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене, висновок суду про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту є правильним.

Кошти, що фактично отримані та використані позичальником, в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 11012,55 грн.

У зв`язку з чим стягнута судом першої інстанції сума заборгованості підлягає зміні шляхом зменшення на суму 403,12 грн., які судом стягнуті помилково.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи,недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга Литвиненко О .Л. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Литвиненко Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року змінити.

Зменшити суму, яка підлягає стягненнюз ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, р/р № НОМЕР_4 , МФО 305299) з 11 415,69 (одинадцяти тисяч чотириста п`ятнадцяти) грн. 69 коп. до 11 012,55 (одинадцять тисяч дванадцяти) грн. 55 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль