Номер провадження: 22-ц/813/3645/19
Номер справи місцевого суду: 520/3764/18
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

Задорожнюка Є.В.,

представника ОСОБА_1 адвоката Басюк А.С.,

представника ОМР ОСОБА_2 В ОСОБА_3 ,

представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Гайдай Я.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи: державний нотаріус Другої Одеської державної нотаріальної контори Маслова Марія В`ячеславівна, ОСОБА_4 , про встановлення факту родинних відносин,

встановив:

30 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради (далі ОМР), треті особи: державний нотаріус Другої Одеської державної нотаріальної контори Маслова М.В., Смирнов ОСОБА_5 О., в якому просив встановити факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_6 , а саме - що вони є двоюрідними братами по лінії матері, для подальшого оформлення та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому позивач посилався на те, що він є двоюрідним братом та єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому встановлення факту родинних відносин йому необхідно для оформлення спадкових прав.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОМР, треті особи: державний нотаріус Другої Одеської державної нотаріальної контори Маслова М.В., Смирнов С.О., про встановлення факту родинних відносин відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року, та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №1564 від 06.02.2017 року, зроблений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 Другою одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №57/2017. Однак, у зв`язку з надходженням 17.08.2017 року до нотаріальної контори позовної заяви ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, зареєстрованої в канцелярії Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2017 року, за вх. № 59731/14, у видачі свідоцтва про спадщину було відмовлено, а вчинення нотаріальної дії було зупинено до вирішення справи судом, що вбачається з письмового повідомлення Другої одеської державної нотаріальної контори від 16.03.2018 року №257/02-14 (а.с.24).

Із спадкової справи №57/2017, заведеної до майна померлого ОСОБА_6 , копія якої була досліджена судом, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 08.02.2017 року звернувся ОСОБА_4 (а.с.46-58). З матеріалів спадкової справи також вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори 27.07.2017 року також звернувся позивач ОСОБА_1

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 . обгрунтовував тим, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 11.07.2017 року (а.с.18).

В подальшому, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 20.09.1969 року уклали шлюб, актовий запис №702 від 20.09.1969 року, що вбачається зі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого Київським райбюро ЗАГС м. Одеси, прізвище дружини ОСОБА_10 після одруження ОСОБА_12 (а.с.19).

Вказані особи є батьками позивача ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 15.05.1979 року Київським відділом ЗАГС м. Одеси (а.с.20).

З цих підстав судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_13 та онуком ОСОБА_9 .

Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 11.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_14 28.04.1953 року уклала шлюб зі ОСОБА_15 та змінила прізвище після укладення шлюбу на « ОСОБА_16 » (а.с.17).

У відповідності до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 11.07.2017 року ОСОБА_17 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №297 від 26.02.1954 року, його батьками є: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (а.с.33).

В свою чергу, суду надано копію паспорта громадянина України, серії НОМЕР_4 , виданого 02.12.1996 року Київським РВУМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22-23).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що наданих стороною позивача документів недостатньо для здійснення висновку про те, що ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого вказані ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , є тією ж самою особою, що і спадкодавець ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, суд обгрунтовано відхилив посилання сторони позивача на те, що матері позивача ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_6 були зведеними сестрами по лінії матері - ОСОБА_9 , оскільки згідно листа Державного архіву Одеської області від 09.07.2018 року в алфавітних покажчиках до книг реєстрації актів про народження відділів ЗАГС м. Одеси за 1932-1933 роки запису про народження ОСОБА_14 немає (а.с.75).

Також із листа Державного архіву Одеської області від 27.07.2018 року вбачається, що книги реєстрації актових записів про народження с. Бурлача Балка Одеського району Одеської області (тепер м. Чорноморськ Одеської області) за 1931-1933 роки не передавалися на зберігання до Державного архіву Одеської області від відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Книги вважаються втраченими у роки війни, у зв`язку з чим підтвердити народження ОСОБА_14 у 1932 році та надати архівну довідку неможливо (а.с.89).

Більше того, згідно з відповіддю Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 07.11.2018 року №8451/51-25 на ухвалу про витребування повного витягу про державну реєстрацію народження гр. ОСОБА_20 , 1932 року народження, за даними Державного реєстру актів цивільного стану актового запису про державну реєстрацію народження вищевказаної особи не виявлено.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у справі відсутні документальні підтвердження того факту, що матір`ю ОСОБА_10 та ОСОБА_14 була ОСОБА_9 та вони були зведеними сестрами.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який вказав, що показання свідка ОСОБА_21 , яка була допитана в суді першої інстанції, є слушними, однак ці показання не є достатньою підставою для визнання факту родинних відносин, про що просить позивач ОСОБА_1 , оскільки в сім`ї свідка також відсутні об`єктивні документальні підтвердження її пояснень.

Що стосується посилання позивача ОСОБА_1 на те, що на момент смерті ОСОБА_6 він перебував в рейсі, та просив друга займатися питаннями, пов`язаними з його похованням, а після повернення відшкодував витрати, судом обгрунтовано прийняті до уваги.

Однак, суд дійшов правильного висновку про те, що вказані доводи не можуть бути належним доказом для встановлення родинних відносин, оскільки факт спорідненості між вказаними особами на цей час є недоведеним належними письмовими доказами, які маються в матеріалах справи.

Крім того, звертаючись до суду з апеляційної скаргою на судове рішення, апелянт ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції витребувати із нотаріальної контори спадкову справу, яка заводилась після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки її доньки: ОСОБА_10 та ОСОБА_14 приймали спадщину після смерті своєї мами ОСОБА_9 (а.с.147).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2019 року було відкрито апеляційне провадження і витребувані вищевказані докази (а.с.150-151).

Однак, згідно листа заступника завідувача Державної нотаріальної контори від 04 березня 2019 року, вих. № 355/01-16 спадкова справа до майна померлої ОСОБА_9 не заводилась (а.с.157).

Аналогічна відповідь була дана завідувачем Одеського державного нотаріального архіву С.Г. Марчишиною від 07.03.2019 року № 843/01-20 (а.с.159).

Таким чином, позивач і апелянт ОСОБА_1 не надав відповідних доказів своїх позовних вимог і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.08.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра