Справа № 442/2633/19 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2261/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича.

Скарга мотивована тим, що 29.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області, ОСОБА_3 , винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №58225995 на підставі виконавчого листа № 2-1328/10, виданого 29.02.2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 60 тисяч доларів США (або еквівалентну суму у гривнях по курсу НБУ на момент купівлі квартири) на протязі року, тобто, до 01 травня 2011 року, сплачуючи щоквартально по 15 тис. доларів США, або в цей ж термін зобов`язати купити їй квартиру загальною площею не менше 60 кв.м., при умові, якщо позивачка не буде заперечувати на укладення договору купівлі-продажу квартири, яку запропонує відповідач.

Цією ж датою приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 8346,00 грн. та постанову про арешт майна боржника, а саме, було накладено арешт на частку в квартирі площею 89,6 кв. м, що складається з 3-х житлових кімнат та однієї кухні, реєстраційний номер майна 9642707, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок площею 56,5 кв.м, що складається з 3-х житлових кімнат та однієї кухні, реєстраційний номер майна 9577516, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Всупереч ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» вищезгадані документи виконавчого провадження, зокрема й постанови про відкриття виконавчого провадження, на його адресу не надходило, чим його позбавлено права на захист своїх інтересів.

Оскільки резолютивна частина рішення у цій справі носить зобов`язуючий характер, боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії, то прийняте судом рішення відноситься до тих, що не можуть бути виконані без особистої участі боржника. Відтак, наступні дії приватного виконавця мали полягати в надісланні до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження. 28.02.2019 року листом №644 приватний виконавець скерував на адресу Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, як цього вимагає ст. 63 Закону, однак всупереч положенням Закону, приватний виконавець, 28.02.2019 року, виносить наступні постанови:

постанову про накладення штрафу, якою за повторне невиконання рішення суду без поважних причин, на боржника накладено штраф у розмірі 200 неоподаткованих доходів громадян (3400,00 грн.);

постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику;

постанову про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук із занесенням до інформаційно-пошукової системи «Рубіж» транспортні засоби: - MAN 19,463 12816, 2000 р.в., білого кольору, № шасі WMAT32ZZZYM292942, д.н.з ВС НОМЕР_1 , - MAN 19,403 НОМЕР_2 , 1997 р.в., синього кольору, № шасі НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , - Тгаіlor SYY ЗСР, 1998 р.в., сірого кольору, № шасі НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , що належать боржнику;

постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках у всіх банківських установах та на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що належать боржнику.

Оскільки виконавче провадження стосується виконання рішення немайнового характеру, то в приватного виконавця не було підстав накладати арешти на майно боржника ні 29.01.2019 року, ні 28.02.2019 року, а тому вважає, неправомірними дії приватного виконавця, щодо винесення вказаних постанов.

Крім того, 11.03.2019 року, приватний виконавець в доповнення до вище винесених постанов, виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, якою постановлено здійснювати відрахування із всіх доходів боржника в розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 1592165.02 грн. Таку постанову вважає неправомірною, так як з прийняттям даної постанови приватний виконавець самостійно змінив спосіб та порядок виконання рішення суду, визначивши розмір стягнення в твердій грошовій сумі, незважаючи на резолютивну частину рішення у даній справі, та на те, що питання про зміну способу або порядку виконання рішення вирішується виключно судом за заявою стягувача або виконавця (ст.435 ЦПК України). Вважає, що приватний виконавець виносячи оскаржувані постанови, вчинив дії, які не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», тобто, вчинив неправомірні дії, а тому в нього виникла необхідність звернутися в суд за захистом порушених прав та законних інтересів.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2019 року скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі посилається на те, що суд дійшов до помилкового висновку про те, що рішення суду, яке перебуває на виконанні у приватного виковці, є майновим, оскільки як скаржник, так і його представник зазначали, що до рішень немайнового характеру належать, зокрема, й інші рішення за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматись від здійснення таких дій, рішення про конфіскацію майна. Крім того, виконання рішення немайнового характеру підтверджує й сам державний виконавець у своїх постановах від 29.01.2019 року та 13.02.2019 року. Також апелянт вказує, що оскільки резолютивна частина рішення, яке виконується приватним виконавцем, носить зобов`язуючий характер, а саме, боржника зобов`язано вчинити певні дії, то прийняте судом рішення відноситься до тих, що не можуть бути виконані без особистої участі боржника. У разі невиконання боржником рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 28.02.2019 року приватний виконавець скеровує на адресу Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, проте всупереч ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» не виносить постанови про закінчення виконавчого провадження, а виносить постанови про накладення штрафу, про арешт майна боржника, про розшук майна боржника та про арешт коштів. Зазначає, що оскільки виконавче провадження стосується виконання рішення немайнового характеру, то в приватного виконавця не було підстав накладати арешт на майно та кошти боржника ні 29.01.2019 року, ні 28.02.2019 року. Крім того, на думку апелянта, 11.03.2019 року приватний виконавець виніс неправомірну постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, тим самим змінивши спосіб та порядок виконання рішення суду, визначивши розмір стягнення в твердій грошовій сумі. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення приватного виконавця Маковецького З.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з правомірності дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В., відсутності порушень положень Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні приватним виконавцем виконавчого листа у справі №2-1328/10, виданого 29.02.2012 року на виконання рішення Дргобицького міськрайонного суду Львівської області.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

У відповідності до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до Закону України Про виконавче провадження виконавець зобовязаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

В ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частина 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області, ОСОБА_3 , перебуває виконавчий лист № 2-1328/10, виданий 29.02.2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, на виконання рішення суду про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 60 тисяч доларів США (або еквівалентну суму у гривнях по курсу НБУ на момент купівлі квартири) на протязі року, тобто, до 01 травня 2011 року, сплачуючи щоквартально по 15 тис. доларів США, або в цей ж термін зобов`язати купити їй квартиру загальною площею не менше 60 кв.м., при умові, якщо позивачка не буде заперечувати на укладення договору купівлі-продажу квартири, яку запропонує відповідач.

Приватний виконавець з метою виконання виконавчого листа, 29.01.2019 року за вих. № 279 скерував боржнику вимогу із зобов`язанням виконати рішення суду до 12.02.2019 року відповідно до вимог ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. неправомірними, скаржник посилався на те, що не був належним чином повідомленим про відкриття виконавчого провадження та про необхідність вчинення ним дій на добровільне виконання судового рішення.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про безпідставність доводів скаржника про те, що йому не було відомо про відкриття провадження, з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, а матеріалами справи безспірно встановлено, що 29.01.2019 року, приватним виконавцем Маковецьким З.В. за заявою ОСОБА_4 , винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яка скерована боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується реєстром рекомендованої кореспонденції.

У відповідності до вимог ч. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець 29.01.2019 року виніс постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на частку в квартирі площею 89,6 кв.м., що складається з 3-х житлових кімнат та однієї кухні, реєстраційний номер майна 9642707, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; будинок площею 56,5 кв.м., що складається з 3-х житлових кімнат та однієї кухні, реєстраційний номер майна 9577516, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи також підтверджується, що 13.02.2019 року приватний виконавець виніс постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700.00грн.) за невиконання рішення суду у встановлений виконавцем строк, оскільки станом на 28.02.2019 року судове рішення боржником не було виконане, 28.02.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника в подвійному розмірі - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (3400.00грн.). та скеровано в Дрогобицький ВП ГУ НП у Львівській області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Крім цього, приватним виконавцем з метою виконання судового рішення, 28.02.2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника; винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти, що знаходяться на всіх відкритих рахунках у всіх банківських установах; 11.03.2019 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, якою постановлено здійснювати відрахування із всіх доходів боржника в розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 1 592 165, 02 грн. (один мільйон п`ятсот дев`яносто дві тисячі сто шістдесят п`ять грн. 02 коп.).

Тобто, вищенаведені дії приватного виконавця та вищезгадані постанови приватного виконавця вчинені ним з метою виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, яке протягом тривалого часу (більше 8 років) боржником не виконувалось і добровільно ним не виконане на день постановлення оскаржуваної ухвали, що безспірно свідчить про те, що боржник ОСОБА_1 недобросовісно ставиться до покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження» обов`язків щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Вважаючи оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, апелянт посилається на те, що приватним виконавцем виконується судове рішення немайнового характеру, порядок виконання якого передбачений ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», яка розміщена у розділі У111 «Виконання рішень немайнового характеру».

Частина 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом десяти днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 цього ж Закону, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого ч. 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконане без участі боржника, виконавець над надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконане без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Відповідно до положень цієї статті у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак, звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів, не є підставою для висновку про те, що виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Внесення повідомлення правоохоронним органам є заходом реагування на невиконання рішення суду, вжиття яких передбачено також у тих випадках, коли рішення боржником не виконується, однак виконання рішення може бути проведено без участі боржника.

Тобто, розділ У111 «Виконання рішень немайнового характеру» Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконання судового рішення немайнового характеру є можливим і без обов`язкової участі боржника.

Звертаючись зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В., вважаючи їх незаконними, такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 посилався на те, що приватним виконавцем виконується судове рішення немайнового характеру, яке, на його думку, не може бути виконане без його участі.

Такі доводи скаржника є безпідставними з огляду на те, що рішенням суду, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця, зобов`язано ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 60 тисяч доларів США (або еквівалентну суму у гривнях по курсу НБУ на момент купівлі квартири) на протязі року, тобто, до 01 травня 2011 року, сплачуючи щоквартально по 15 тис. доларів США, або в цей ж термін зобов`язати купити їй квартиру загальною площею не менше 60 кв.м., при умові, якщо позивачка не буде заперечувати на укладення договору купівлі-продажу квартири, яку запропонує відповідач. Тобто, судовим рішенням зобов`язано ОСОБА_1 до сплати грошової компенсації в сумі 60 тисяч доларів США (або еквівалентної суми у гривнях по курсу НБУ на момент купівлі квартири) на протязі року, тобто, до 01 травня 2011 року, сплачуючи щоквартально по 15 тис. доларів США, яка, з метою виконання рішення суду, що протягом тривалого часу, починаючи з 2011 року, боржником добровільно не виконується, може бути стягнута з боржника в примусовому порядку, що свідчить про те, що виконання судового рішення є можливим без участі боржника шляхом примусового стягнення відповідної суми коштів.

Оскільки резолютивною частиною судового рішення передбачено зобов`язання ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 60 тисяч доларів США (або еквівалентну суму у гривнях по курсу НБУ на момент купівлі квартири) на протязі року, тобто, до 01 травня 2011 року, сплачуючи щоквартально по 15 тис. доларів США, тобто, в рішенні встановлено альтернативний спосіб виконання зобов`язань боржниа перед стягувачем шляхом зобов`язанн ОСОБА_1 , сплатити стягувачу 60000.00 дол. США, і таке рішення протягом тривалого часу добровільно боржником не виконане, виконавцю Законом надано достатньо повноважень, що дають можливість забезпечити виконання такого судового рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії на користь стягувача, без участі самого боржника.

Зокрема, якщо боржник не виконує рішення щодо зобов`язання сплатити кошти стягувачу, то виконавець, з метою примусового виконання судового рішення, може стягнути ці кошти шляхом звернення стягнення на належні йому майно та кошти в банківських установах.

З огляду на положення ч. 3 ст. 453 ЦПК України, безпідставними є доводи апелянта про те, що приватний виконавець самовільно, без відповідного судового рішення, змінив спосіб та порядок виконання судового рішення, оскільки відповідно до ст. 453 ЦПК України виконавець може звернутися до суду з відповідним поданням виключно за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

На думку колегії суддів, виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області є можливим без обов`язкової особистої участі боржника, ОСОБА_1 , а відтак, з врахуванням абз. 2 ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», вжиття заходів примусового виконання судового рішення, передбачених цим Законом, незважаючи на повідомлення приватним виконавцем органу досудового розслідування про вчинення боржником кримінального правопорушення, є законним, відповідає положенням ч. 2 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», а доводи апелянта про необхідність закриття виконавчого провадження, є безпідставними та необґрунтованими.

На думку колегії суддів, неможливість виконання рішення суду без участі боржника зумовлена тим, що таке виконання має бути нерозривно пов`язано з особою боржника, тобто, відповідні дії, до вчинення яких зобов`язано судовим рішенням, можуть бути здійснені лише боржником.

Встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як способу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.08.2018 року у справі №916/4106/14.

Колегія суддів погоджується з твердженнями приватного виконавця виконавчого округ Львівської області Маковецького З.В. про можливість виконання судового рішення без обов`язкової особистої участі боржника, а відтак вважає правомірними дії приватного виконавця, вчинені ним щодо початку примусового виконання судового рішення та вважає підставним вжиття заходів примусового виконання, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», про скасування яких звернувся скаржник.

Колегія суддів вважає безпідставним та необгрунтованими твердження апелянта про те, що приватний виконавець зобов`язаний був закінчити виконавче провадження, як це визначено абз. 3 ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки закінчення виконавчого провадження в даному випадку створює умови для боржника, за яких він може не виконувати судове рішення, яке не виконується протягом восьми років, та виключає можливість застосування до нього заходів примусового виконання судового рішення.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає, що обставини та доводи, на які посилається апелянт, не мають реального підтвердження належними та допустимими доказами, а виконавчі дії, вчинені приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та спрямовані на ефективне, своєчасне виконання судового рішення, яке протягом тривалих років не було виконано боржником добровільно.

Небажання боржника виконувати рішення суду не може бути підставою для бездіяльності державних чи приватних виконавців, формальної відмови у відкритті виконавчого провадження та вжиття ними заходів для примусового виконання судового рішення, та не можуть бути підставою для визнання незаконними їх дій щодо примусового виконання судового рішення, якщо такі дії вчинені виконавцем відповідно до вимог закону.

З огляду на вищенаведене, не ґрунтуються на вимогах закону твердження апелянта про те, що приватний виконавець повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки, як вважає апелянт, судове рішення не може бути виконане без участі боржника. Такі його твердження сприймаються, як тривале ухилення боржника від виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. ст. 374, ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.