Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 371/1369/15-ц

провадження № 61-30929св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Комунальне підприємство «Миронівка-житло» Миронівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року у складі судді Гаврищука А. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Березовенко Р. В., Ігнатченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого 19 грудня 2009 року вони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності - по Ѕ частці кожному. Позивач не може досягти з відповідачем згоди щодо користування і володіння квартирою та способу виділення частки відповідача із загального майна.

Просив суд виділити 50/100 часток зі спільної часткової власності шляхом отримання позивачем грошової компенсації в сумі 466 183,58 грн, що є дійсною ринковою вартістю Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на час звернення до суду та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 466 183,58 грн - суму дійсної ринкової вартості Ѕ частини цієї квартири.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, третя особа - Комунальне підприємство «Миронівка-житло» Миронівської міської ради (далі - КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради).

На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, що розташована по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 одноособово сплачує житлово-комунальні послуги за всю квартиру. ОСОБА_1 відмовляється у добровільному порядку сплачувати комунальні послуги та розділити особові рахунки.

Просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування ОСОБА_2 , з урахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей, виділити житлову кімнату площею 11,8 кв.м та житлову кімнату 12,9 кв.м, разом - 24,7 кв.м; у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату 17,1 кв.м разом із лоджією 3,2 кв.м та кладову 1,6 кв.м, разом - 21,9 кв.м; в загальному користуванні сторін залишити: кухню - 8,9 кв.м, туалет - 1,1 кв.м, ванну кімнату - 2,6 кв.м, коридор - 10,3 кв.м, кладову - 1,4 кв.м; зобов`язати КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються за квартиру відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування ОСОБА_2 , з урахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей, виділено житлову кімнату площею 11,8 кв.м та житлову кімнату - 12,9 кв.м, разом - 24,7 кв.м.

- у користування ОСОБА_1 виділено житлову кімнату площею 17,1 кв.м, разом із лоджією - 3,2 кв.м та кладову - 1,6 кв.м, разом - 21.9 м.кв.

- в загальному користуванні сторін залишено: кухню - 8,9 кв.м, туалет - 1,1 кв.м, ванну кімнату - 2,6 кв.м, коридор - 10,3 кв.м, кладову - 1,4 кв.м.

Зобов`язано КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються за квартиру відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мотивоване тим, що виділ в натурі позивачу його частки у праві спільної сумісної власності є неможливим. Позивач не користується спірним майном, а відповідач та її малолітні діти не мають іншого зареєстрованого місця проживання. ОСОБА_2 не спроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно. Стягнення грошової компенсації за частку позивача у спірній квартирі становитиме для відповідача надмірний тягар. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції враховував наявність житлових кімнат, їх площу, доводи позивачки за зустрічним позовом стосовно проживання з нею двох малолітніх дітей.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції до спірних правовідносин не застосовані вимоги статті 364 ЦК України, відповідно до якої, кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, що призвело до порушення норми частини першої статті 41 Конституції України, яка передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, та частини четвертої цієї статті, згідно якої, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, оскільки право приватної власності є непорушним.

Доводи інших учасників справи

29 вересня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_2 надійшло заперечення на касаційну скаргу. У письмових запереченнях відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) зазначила, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржені рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 04 лютого 2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

19 грудня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по Ѕ частині вказаної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 06 липня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 07 листопада 2011 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_2 » у зв`язку із укладенням шлюбу з ОСОБА_5 .

Згідно довідки КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Квартира АДРЕСА_3 складається із трьох житлових кімнат площею - 17,10 кв.м, 11,8 кв.м, 12, 9 кв.м, відповідно, кухні площею - 8,9 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні площею - 1,1 кв.м, коридора площею 10,3 кв.м, двох кладових площею 1,4 кв.м та 1,6 кв.м, а також лоджії площею 3,2 кв.м.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-технічної експертизи від 26 січня 2017 року № 23613/15-43/1354/17-43 поділ з виділом співвласникам по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення реконструкції (перепланування і переобладнання) приміщень існуючої квартири з метою влаштування двох окремих квартир для ізольованого користування та заселення кожної новоутвореної квартири однією сім`єю у відповідності до ідеальних часток співвласників не вбачається можливим, оскільки неможливо виконати вимоги нормативних документів, зокрема пунктів: 2.21, 2.22 (таблиця 1), 2.23, 2.24, 2.27, 2.28 Державних будівельних норм В2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (зі змінами); 8.7, 8.10, 8.11, 8.12 Державних будівельних норм В.3.2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт».

Дійсна (ринкова) вартість житлової квартири АДРЕСА_1 , в цінах на час проведення дослідження складає 878 126,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями частини першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

З врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові

Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Ухвалюючи оскаржені рішення у справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 спроможна виплатити йому компенсацію за його частку у спільному майні та така виплата не становитиме для неї надмірний тягар.

При цьому судами попередніх інстанцій враховано, як заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову, так і наявні у справі докази, зокрема акт обстеження матеріально-побутових умов проживання в квартирі АДРЕСА_1 від 23 червня 2015 року та висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-технічної експертизи від 26 січня 2017 року № 23613/15-43/1354/17-43.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, суди попередніх інстанцій, приймаючи до уваги обставини справи, керуючись статтями 317, 319, 356 ЦК України, 150 ЖК УРСР та загальними засадами цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, ураховуючи права та інтереси усіх співвласників та малолітніх дітей, що разом із ОСОБА_2 проживають у спірній квартирі, з огляду на приписи Конвенції про права дитини, дійшли правильного висновку про обґрунтованість таких вимог.

При цьому судами вірно враховані роз`яснення, що містяться у пункті 6 постанови Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», де зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило