Дата документу 28.08.2019 Справа № 332/4023/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/4023/18 Головуючий у 1 інстанції Федоренко О.І.
Провадження № 22-ц/807/1828/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Дашковської А.В.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позову зазначало, що 19.11.2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_3 договір б/н, за умовами якого, останній отримав кредит в сумі 9000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивачем 18.12.2017 року була направлена претензія кредитора до Першої запорізької державної нотаріальної контори. 11.01.2018 року було отримано відповідь від приватного нотаріуса.

Станом на дату смерті боржника заборгованість за кредитним договором від 19.11.2012 року, становить 11164,06 грн.

Позивач зазначає, що спадкоємцями ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 11 164,06 грн. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачі, проживаючи разом із спадкодавцем на момент його смерті, фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття ними спадщини, до складу якої входять кредитні зобов`язання, і цей факт не спростовано. Не свідчить про неприйняття особою спадщини і відсутність у неї свідоцтва про право на спадщину або відсутність звернення до нотаріуса. Висновок суду, що позивач не довів, що відповідачі є спадкоємцями померлого, є помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходив.

Представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачі до суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач прийняв спадщину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 19.11.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір б/н, за умовами якого, останній отримав кредит в сумі 9000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно з розрахунком, заборгованості за договором №б/н від 19.11.2012 року, який наданий до матеріалів справ, станом на дату смерті ОСОБА_3 заборгованість становить 11164,06 грн., та складається з: 6171,65 грн. тіло кредиту; 4842,41 грн. нараховано процентів за користуванням кредитом; 150,00 грн. нараховано пені.

Банк 18.12.2017 року направив претензію кредитора до Першої запорізької державної нотаріальної контори.

11.01.2018 року Банк отримав відповідь №223/с/с/30-2017 від приватного нотаріуса Приморського районного нотаріального округу Ракітянського Наталі Анатоліївни, згідно з якою станом на 28.12.2017 року свідоцтв про право на спадщину за законом чи заповітом після померлого ОСОБА_3 не видавалось.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Таким чином, при вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як до спадкоємців ОСОБА_3 , позивач мав довести, що саме відповідачі є спадкоємцем майна померлого.

Обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не зазначило та не надало жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та його вартості.

У позовній заяві АТ КБ "ПРИВАТБАНК" посилалось на те, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За паспортними даними ОСОБА_3 , адреса його реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 44).

За паспортними даними ОСОБА_1 , адреса її реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 45).

За паспортними даними ОСОБА_2 , адреса її реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 48).

Таку ж адресу зазначив ОСОБА_3 у заяві-анкеті про видачу кредиту від 19.11.2012 року (а.с. 9).

Однак, реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за однією адресою не є безумовною підставою для висновку про обов`язок відповідачів задовольнити вимоги кредитора та не спростовує висновок суду про відсутність підстав вважати відповідачів спадкоємцями ОСОБА_3 , оскільки встановлення факту відсутності за життя у померлого будь-якого майна виключає саму можливість набуття права спадкування. Лише посилання позивача на проживання відповідачів разом зі спадкодавцем, без наведення конкретних аргументів та надання доказів, не спростовує висновок суду.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, АТ КБ «Приватбанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідачі є спадкоємцями померлого, прийняли після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцями у спадщину.

Позивач зазначає, що спадкоємцями ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 але доказів того, що саме вони прийняли після померлого спадщину не надано.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивачем не доведено, що відповідачі є спадкоємцями померлого позичальника, позивачем не з`ясовано дійсне коло спадкоємців ОСОБА_3 , не надано суду доказів прийняття відповідачами як спадкоємцями спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" є недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані апелянтом належним чином.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: