Справа № 645/4654/19
Провадження № 2/645/1731/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Шарка О.П

секретаря судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв, ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати недійсними: свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_3 від 2 березня 1976 року народження і його реєстрацію, свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_4 від 2 березня 1976 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 від 25 січня 2008 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 від 25 січня 2008 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 від 15 червня 2016 року і його реєстрацію.

В обгрунтування позову зазначила, що 16 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, 24 липня 2016 року провадження у справі відкрито, ОСОБА_1 залучена до справи у якості відповідача. На той час вона не мала жодних документів на будинок і його власників, тому що не була ні забудовником будинку, ні його власником. В будинку АДРЕСА_1 з моменту його побудови (листопада 1966 року) і понад 40 років вона проживала однією сім`єю разом з батьками - ОСОБА_5 та мамою ОСОБА_3 , які збудували цей будинок, на 2 ізольовані квартири, квартиру №1 - для своєї сім`ї, а квартиру №2 - для сина - ОСОБА_4 . Побудувавши будинок, батьки доручили сину - ОСОБА_4 оформити документи на будинок і свідоцтва на право особистої власності, а саме: власниками квартири №1 повинні бути ОСОБА_5 і ОСОБА_3 ,, а квартири №2 ОСОБА_4 . Проживаючи в квартирі №1 однією сім`єю з батьками понад 40 років, вона виконувала ремонти в увартирі 31 , утримувала цю квартиру понад 40 років, а в 1991 році видозминила цю квартиру - провела газ та змонтувала опалення, зробила капітальний ремонт. Всі документи на будинок завжди знаходились у її брата ОСОБА_4 , а після його смерті знаходяться у відповідача. Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виявив бажання самому оформити спадщину і на себе, і на неї. Вона лише один раз була в БТІ, коли отримувала своє свідоцтво про право на спадщину за заповітом, бо потрібен був її підпис, на її запитання, що це за 61/200 частини будинку в свідоцтві, брат відповів, що квартира №1 , в якій вона проживала з батьками, складає 61/100 будинку, що так правильно, тому що в будинку 2 квартири і вони вимірються в частинах від загальної площі будинку. ОСОБА_4 надав їй копії технічного паспорту будинку, свідоцтва про заповіт та про смерть матері. Це всі документи, які вона мала на момент отримання повідомлення про відкриття провадження за заявою ОСОБА_2 . Після тривалих пошуків, вона знайшла екземпляр копії свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_3 та самого ОСОБА_4 на 61/100 і 39/100 частини будинку відповідно та інші важливі довідки. Оригінали цих документів знаходились знаходились у ОСОБА_4 , а зараз вони у ОСОБА_2 . Разом зі свідоцтвом була прикріплена копія під копірку «Рішення виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих» від 2 квітня 1975 року «Про затвердження акту прийомки житлового будинку» по АДРЕСА_1 . Ознайомившись з наявними свідоцтвами на право власності і зазначеним Рішенням, вона зрозуміла, чому ці документи завжди знаходились не у батьків, які збудували цей будинок, а у ОСОБА_4 , і чому останній сам оформлював своє свідоцтво про право на спадщину. «Рішення виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих» від 2 квітня 1975 року - про виконання заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про затвердження акту прийомки житлового будинку по АДРЕСА_1 , а не «про перерозподіл ідеальних частин у зв`язку з перебудовою будинку», як зазначено у свідоцтвах . на думку позивача, питання розподілу і перерозподілу будинку на частки не належить до повноважень районних рад а вирішуються в судовому порядку, окрім того, будинок не перебудовувався з якогось будинку, а побудований новий, про що свідчить акт прийомки будинку, що знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, будинок ніколи не розподілявся і не перерозприділявся на частки навіть в судовому порядку. Окрім того, позивач зазначає, що відсотки, зазначені в свідоцтві, не відповідають порядку видачі цих свідоцтв, передбачених п. №2 «Рішення №92/10» на сумісну часткову. Жодного «Рішення виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих», що стосується будинку АДРЕСА_1 , з такою назвою і таким змістом, які вказані в свідоцтвах на право особистої власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не існує ні під яким номером, у зв`язку з чим позивач вважає ці свідоцтва незаконнмими.

У судовому засідання позивач, яка була також допитана у судовому засіданні у якості свідка, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище.,

Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними, надали суду відзив на позову заяву, в якому зазначили, що вказаний позов вони розглядають як спробу

перерозподілити ідеальні долі співвласників у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виділити у власність позивача по даній справі інші ніж їй було виділено

приміщення. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 у справі № 645/3446/16- ц та постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2019 у справі № 645/3446/16 встановлені наступні обставини, які не підлягають доказуванню в рамках вже даної справи: первісними власниками спірного житлового будинку, які набули права власності в порядку забудови, були батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - та мати ОСОБА_1 (одночасно бабуся ОСОБА_2 ) - ОСОБА_3 , між якими було проведено перерозподіл ідеальних часток в зв`язку з перебудовою будинку - 39/100 часток за ОСОБА_4 , 61/100 часток - за ОСОБА_3 співвласниками будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 жодних договорів про користування будинком не укладалося. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 набули відповідну частку у праві власності в житловому будинку у спадок після смерті своєї матері ОСОБА_3 в рівних частинах, в подальшому вказану частку свого батька ОСОБА_4 успадкувала ОСОБА_2 , тобто на належні сторонам частки можуть припадати будь-які приміщення, що перебували у власності попередніх власників будинку. ОСОБА_4 також користувався частиною житлового будинку, де за життя мешкала його мати ОСОБА_3 , переселявся мешкати в цій частині будинку, а в 2014 році надав згоду на тимчасове заселення в цю частину будинку родичів з тимчасово окупованої території України, які і мешкають там зараз. ОСОБА_4 за життя приймав активну участь у благоустрою будинку в цілому, влаштуванні в ньому системи газового опалення та ін. Вказані обставини не підлягають доказуванню в рамках справи № 645/4654/19, що наразі розглядається Фрунзенським районним судом м. Харкова за позовом ОСОБА_1 . Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує, що вона нібито тільки під час розгляду справи 645/3446/16 дізналась про нібито незаконність оспорюваних свідоцтв про право власності на спірний будинок, а до цього вона лише один раз бачила документи на будинок, коли одержувала в КП «Харківське БТІ» своє свідоцтво про право на спадщину після матері. В той же час, на думку відповідача, вказані обставини не відповідають дійсності. Перш за все, для оформлення свого права на спадкування ОСОБА_1 особисто зверталась до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї матері ОСОБА_3 , особисто подавала відповідні документи для оформлення спадщини (в т.ч. і спірне свідоцтво про право власності на будинок від 02.03.1976) та в подальшому особисто одержала та зареєструвала в КП «Харківське БТІ» свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 61/200 частку спірного житлового будинку. Протягом одинадцяти років після оформлення свого права власності ОСОБА_1 повністю влаштовував розмір її частки у праві власності на спірний будинок і тільки після ухвалення судом вищевказаного рішення та перерозподілу ідеальних часток співвласників, у неї виникли запитання до правовстановлюючих документів на будинок. По-третє, твердження позивача про незаконність свідоцтв про право особистої власності на спірний житловий будинок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 02.03.1976 через нібито невідповідність вказаних свідоцтв рішенню виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих № 92/10 від 02.04.1975 не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Так, згідно виконавчого листа № 2-459 народного суду Московського району м. Харкова від 02.11.1945 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 належала частина домоволодіння (по % кожному) по АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_3 належала % частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.1947. Після реконструкції (перебудови) будинку було збільшено житлову та загальну площу будинку (до 64,1 кв.м. та 109,9 кв.м. відповідно). Оскільки ОСОБА_7 не приймала участь в будівництві та не проживала вже у будинку на підставі рішення виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих №92/10 від 02.04.1975 року Міськ БТІ було анульовано реєстрацію її права власності на частину будинку по АДРЕСА_1 . Внаслідок вказаної перебудови та анулювання реєстрації права власності на будинок було перерозподілено частки співвласників у праві власності на будинок та одержано ними свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, як і було передбачено рішенням виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих № 92/10 від 02.04.1975. Твердження позивача про те, що якимись маніпуляціями та підробками була змінена форма власності на будинок з особистої на спільну часткову взагалі не витримують жодної критики. Так, в силу перехідних положень ЦК України 16.01.2003 до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЦК УРСР 1963 року в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Тобто діюче на той момент законодавство допускало наявність особистої власності на частину житлового будинку, що, до речі, було відображено у правовстановлюючих документах ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яким на підставі свідоцтв на право особистої власності від 02.03.1976 належали 39/100 та 61/100 частин спірного будинку відповідно. Спірний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 до 2019 року був єдиним об`єктом, частки співвласників в ньому ніколи не виділялись, а порядок Фактичного користування будинком не визначався. Тобто усім співвласникам належала на праві особистої власності певна частина вказаного житлового будинку та надвірних споруд. Вперше виділення часток співвласників відбувся у 2019 році на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 у справі № 645/3446/16-ц. Таким чином, на думку відповідача, вказані документи повністю відповідали як фактичним обставинам здійснення права власності на спірний будинок, так і положенням діючого законодавства.

Також відповідач та її представник у судовому засіданні наполягали на застосуванні строку позовної давності, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, виходячи за наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У свої позовні заяві позивач просить суд визнати недійсними: свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_3 від 2 березня 1976 року народження і його реєстрацію, свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_4 від 2 березня 1976 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 від 25 січня 2008 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 від 25 січня 2008 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 від 15 червня 2016 року і його реєстрацію.

З даним позовом позивач звернулася до суду лише 24 липня 2019 року.

Відповідно до вимог ст. ст. 256,257,ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності і судом прийнята така заява.

Причиною пропуску строку звернення до суду з позовною заявою, позивач зазначає, що їй не було відомо про існування та зміст свідоцтв, які вона просить суд визнати недійсними, не здогадувалась про порушення свої прав.

Однак, суд ці причини не поважними не визнає, оскільки позивачем взагалі не обгрнутовані.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, частини 1 і 2 ст. 11 ЦПК України.

Аналіз даної норми вказує на те, що за ініціативи сторони (інших учасників) у справі суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

За своїм процесуальним змістом заява про застосування позовної давності є клопотанням про відновлення пропущеного строку позовної давності, і остання повинна містити посилання на певні обставини або причини, які є підставами для поновлення пропущених строків позовної давності з відповідними календарними розрахунками, а також докази та вимоги сторони щодо відновлення пропущених строків.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Надання обґрунтування щодо пропуску строку позовної давності, саме по собі не підмінює й не являється поданою позивачем заявою (клопотанням) про поновлення йому пропущеного строку позовної давності.

За приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

За таких обставин суд вважає, що позивач не доела поважність причин пропуску нею строку позовної давності, у зв`язку з чим, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 12 - 19, 141, 265 - 268, ЦПК України, ст. ст. 207, 253, 256, 257, 261, 263, 264, 267 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 24 грудня 2019 року

Головуючий-суддя: