РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Процюк Н.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 04.09.2015 року він позичив відповідачу гроші в сумі 23000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позику до 31.12.2015 р., що підтверджується розпискою. Однак, відповідач ухилився від виконання взятого на себе зобов`язання та у зазначений термін грошей не повернув.

Загальна сума заборгованості за договором позики становить 23 000 доларів США. Також зазначає, що оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання, тому відповідно до ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути з ОСОБА_4 в його користь основну суму боргу у розмірі 23 000 доларів США та 2051 долар США, що становить 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання.

18.02.2019 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач повернув борг за договором позики від 04.09.2015 р., що підтверджується розпискою та квитанціями, котрі надані суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, в обгрунтування вимог надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що він неодноразово надав відповідачу та його батькові у позику кошти на різні суми. Відповідач та його батько повертав кошти по інших договорах позик. Однак, ці повернення не стосуються договору позики від 04.09.2015 р. Підтвердив, що він отримав 6500 доларів США, однак це погашення попереднього договору позики. Всі кошти, котрі надходили на його рахунок, це є кошти по інших договорах позики. Зазначив, що у нього є оригінал боргової розписки і у ньому відсутня відмітка про повернення відповідачем боргу. Батьки відповідача також позичали у нього кошти і не повернули 5000 доларів США. Просить позов задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково повідомила, що відповідач надав квитанції від 23.07.2015 р. та 23.08.2015 р. про перерахунок позивачу коштів. Однак вони стосуються попередніх договорів позики і не мають жодного відношення до договору позики, котрий був укладений пізніше 04.09.2015 р.

В судовому засіданні представник відповідача просив позов задовольнити частково, оскільки ОСОБА_4 повернув йому частину позики, що підтверджується розпискою та квитанціями. Також за відповідача позику повертав його батько. В рахунок погашення боргу, батьки відповідача дали позивачу довіреність на відчуження автомобіля, котрий він продав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що зі слів його сина ОСОБА_4 йому відомо про те, що син заборгував ОСОБА_1 23 000 доларів США. Частину коштів син віддав позивачу, а частину він перерахував позивачу на картковий рахунок. Також ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості по договору позики надала позивачу довіреність на відчуження автомобіля.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надалу суду аналогічні пояснення тим, що надав свідок ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши і оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позикових відносин підтверджується наявним у ОСОБА_1 оригіналом розписки ОСОБА_4 .

Зокрема, із дослідженої судом розписки вбачається, що 04.09.2015 р. ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 23000 доларів США грн., котрі ОСОБА_4 зобов`язався повернути до 31.12.2015 р.

Тобто, даний документ повністю підтверджує, як факт отримання ОСОБА_4 коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 31.12.2015 р.

Факт отримання відповідачем суми коштів, визначених у розписці від 04.09.2015 року, саме від позивача ОСОБА_1 відповідачем не оспорюється.

Згідно з ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінал розписки відповідача від 04.09.2015 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 04.09.2015 р.

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики.

Посилання представника відповідача на квитанції про перерахунок відповідачем коштів на картковий рахунок позивача, як доказ виконання зобов`язань, не беруться судом до уваги з наступних підстав.

Із досліджених судом квитанції № , № встановлено, що 23.07.2015 р. та 23.08.2015 р. ОСОБА_4 здійснив переказ коштів ОСОБА_1 в сумі 15170 грн. та 16208 грн. Однак із даних квитанцій встановлено, що такі перекази коштів були здійсненні до укладення договору позики від 04.09.2015 р., а тому в розумінні ст. 77 ЦПК України є неналежними доказами, так як не стосуються даного зобов`язання, не містять інформацію щодо предмета доказування (договору позики від 04.09.2015 р.) і жодним чином не підтверджують його виконання.

Водночас, факт переказу відовідачем коштів позивачу до укладення договору позики від 04.09.2015 р. повністю підтверджує доводи позивача, що між ним та відповідачем дійсно існували і інші грошові зобов`язання.

Щодо ряду інших квитанцій, котрі є у матеріалах справи, і на які відповідач та його представник посилаються як докази виконання зобов`язання від 04.09.2015 р., то суд звертає увагу на те, що ці документи дійсно підтверджують обставини перерахунку ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_5 коштів ОСОБА_1 , однак вони не містять інформації, що ці кошти перераховані на виконання саме зобов`язання за договором позики від 04.09.2015 р., а не іншого зобов`язання, як це стверджує позивач.

Перерахунок коштів ОСОБА_5 також свідчить, що між позивачем та ОСОБА_5 існують інші грошові зобов`язання та підтверджують доводи позивача.

Таким чином, дані квитанції жодним чином не підтверджують, що перераховані відподачем кошти позивачу були спрямовані саме на виконання зобов`язання по договору позики від 04.09.2015 р., а тому суд не надає їм доказового значення і не бере їх до уваги.

Також надана відповідачем довіреність ОСОБА_6 не є належним доказом у справі, оскільки підтверджує обставину уповноваження ОСОБА_1 на відчуження належного ОСОБА_6 автомобіля «Фольцваген Кадді», н.з. НОМЕР_1 , і не містить жодної інформації щодо договору позики від 04.09.2015 р., тобто не стосується виконання зобов`язання ОСОБА_4 за даним договором, а тому суд не бере даний документ до уваги.

Крім цього, пояснення свідка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не беруться судом до уваги, оскільки вони не узгоджуються з іншими належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами та не підтверджуються доказами наявними у матеріалах справи.

На підтвердження виконання зобов`язання відповідач надав суду документ від 17.08.2016 р., з якого вбачається, що ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_4 кошти в розмірі 6500 доларів США.

Однак, на підставі цього документа не можна встановити виконання відповідачем зобов`язання саме за договором позики від 04.09.2015 р., оскільки цей письмовий документ не містить жодної інформації, що ці кошти отримані ОСОБА_1 саме за договором позики від 04.09.2015 р., а не за іншими договорами, а тому в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України не є належним та достатнім доказом виконання зобов`язання за договором позики від 04.09.2015 р.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договору, наявність заборгованості за цим договором, а також її розмір.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 23 000 долари США.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу борг в сумі 23 000 долари США, а також 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання (за період з 01.01.2016 р. по 20.12.2018 р.), що становить 2051 долар США.

Стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 р. справа № 373/2054/16-ц.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6943,41 грн. судового збору, котрі підтвердженні квитанцією про сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, ст.ст. 207, 610, 611, 1046, 1047 ЦК України суд,-

ухвалив:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики від 04.09.2015 р. в розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) доларів США та три проценти річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 2051 (дві тисячі п`ятдесят один) долар США.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 6943,41 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , який проживає по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , паспорт серії НОМЕР_3 , який проживає по АДРЕСА_2 .

Головуючий:/підпис/

Згідно зоригіналом.

Суддя А.А. Каліщук