П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/6891/17

Номер провадження 22-ц/804/1862/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Тулянкіна М.М.,

сторони :

позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2019 року у складі судді Васильченко О.Г.,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів №215/12-07-0461. Відповідно до п.1.1 Кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 16396,00 доларів США строком до 10.06.2014 року. В порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 04.05.2017 року має прострочену заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом - 13409,15 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 14409,02 доларів США, а всього 27818,17 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , 14.06.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №215/12-07-0463. Відповідно до умов договору поруки відповідач як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором станом на 04.05.2017 року в розмірі 27818,17 доларів США та судовий збір в сумі 10 976,17 грн..

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2019 року позов задоволений: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» 27818,17 доларів США, що еквівалентно 742 188,77 грн.. Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 10 976,17 грн. по 5488,08 грн. з кожного.

Рішення суду оскаржено відповідачами.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги дату останнього платежу по кредиту - 26 січня 2011 року, від якого слід відраховувати строк позовної давності. Претензія банку до позичальника датована вереснем 2008 року. На думку відповідача 26 січня 2014 року сплив строк позовної давності для стягнення заборгованості, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Незважаючи на відповідну заяву відповідача, суд не застосував наслідки спливу строку позовної давності, при цьому в рішенні такий висновок ніяк не мотивував.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 аналогічні. Також відповідач вказує, що суд не надав оцінки безпідставності вимог банку щодо нього як до поручителя, хоча договір поруки припинив свою дію у відповідності до положень статті 559 ЦК України.

Представник АТ «Укрсоцбанк» та відповідачі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином через представника, до суду не явилися, представник позивача просив розглянути апеляційну скаргу без його участі (а.с.233).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів адвоката Краснову І.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає повному задоволенню, а скарга ОСОБА_1 - частковому, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржене рішення не відповідає таким вимогам.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 14.06.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» ( в жовтні 2016 року змінив найменування на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів №215/12-07-0461. Відповідно до п.1.1 Кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 16396,00 доларів США з розрахунку 13% річних за користування кредитом строком до 10.06.2014 року. Відповідачем ОСОБА_1 отримано грошові кошти в сумі 16396,00 доларів США. (а.с.5-8)

14.06.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №215/12-07-0463. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 поручається за виконання позичальником ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (а.с.9-10).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 04 травня 2017 року у позичальника є заборгованість перед банком в розмірі 27818,17 доларів США, яка складається з 13409,15 доларів США - заборгованості за кредитом і 14409,02 долара США - заборгованості по процентам за користування кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти, не виконала умови договору по поверненню кредиту та оплаті процентів, тому заборгованість підлягає стягненню в солідарному порядку з боржника та поручителя в повному обсязі заявлених вимог. При цьому суд зазначив, що підстав для застосування строку позовної давності, про який заявляли відповідачі, немає, оскільки позивачем строк звернення до суду не пропущений.

З рішенням суду не можна погодитися, оскільки висновки, зроблені судом, не відповідають фактичним обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили порядок погашення кредиту: шляхом щомісячної сплати заборгованості за кредитом рівними платежами в сумі 198 доларів США до 10 числа кожного місяця , а з 10 травня 2014 року до 10 червня 2014 року в розмірі 160 доларів США, зі строком оплати до 10 червня 2014 року року включно, зі сплатою 13 процентов річних . (а.с.9)

Відтак, у межах строку кредитування до 10 червня 2014 року року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, а починаючи з 11 червня 2014 року відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У п.1.1 кредитного договору від 14.06.2007 року, укладеного між сторонами, визначено термін користування кредитом - до 10.06.2014 року. Тобто встановлена дата виконання, як передбачено ст.530 ЦК.

Разом з тим, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12).

З довідки Банку вбачається, що останній платіж по кредиту ОСОБА_1 провела 26.01.2011 року (а.с.14).

Строк дії кредитного договору визначений сторонами до 10.06.2014 року, таким чином строк позовної давності для банку обмежується 10.06.2017 року.

Як вбачається зі справи, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом 07.06.2017 року.

Таким чином, банк не пропустив строку позовної давності для звернення з вимогами про стягнення боргу тільки в межах платежів, які підпадають під строк позовної давності.

В суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 заявляла про застосування позовної давності (а.с.60, 89-92,154-155).

Враховуючи викладене, вимоги закону і правові позиції Верховного Суду України, вимоги позивача щодо стягнення суми заборгованості по кредиту підлягають задоволенню в межах строку позовної давності тільки за період з 07 червня 2014 року по 10 червня 2014 року.

Неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із пред`явленням в вересні 2008 року Банком претензії щодо погашення двох прострочених станом на 22 вересня 2008 року платежів по кредиту, банк припинив термін дії кредитного договору, і пропустив строк позовної давності щодо вимог до повернення всієї суми заборгованості за кредитом. У вказаній претензії банк не вимагав дострокового повернення повної суми кредиту, а тільки вказував про необхідність погасити прострочену та строкову заборгованість по двом несплаченим черговим платежам, попередивши, що можливе застосування заходів примусового стягнення боргу (а.с. 140).

Судом першої інстанції при вирішенні спору вказано, що позивач не пропустив строк позовної давності, при цьому причин такого висновку суд не навів.

Проте погодитися з цим неможливо.

Поняття дати виконання зобов`язання та строку дії договору не є тотожними.

У договорі від 14.06.2007 відповідно до ст.530 ЦК вказаний момент закінчення виконання зобов`язання - конкретна дата - 10.06.2014 року, тому позивач управі пред`явити свої вимоги, пов`язані з порушенням зобов`язання, протягом строку позовної давності, тобто до 10.06.2017. Позовну заяву подано 07.06.2017 року. Відповідач наполягала на застосуванні ч.4 ст.267 ЦК, яка є підставою для відмови в задоволенні частини позовних вимог за спливом строку позовної давності.

Формулювання, зазначене в п.7.3 кредитного договору стосовно його дії до повного виконання зобов`язань, призводить до того, що її закінчення може ніколи не настати. Проте договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов`язання - конкретний термін, який є закінченням строку дії договору.

Тому суд першої інстанції не мав брати до уваги положення п.7.3 кредитного договору стосовно його дії до повного виконання при вирішенні питання застосування строку позовної давності.

Разом з тим неможливо погодитися також із позицією представника позивача про те, що відповідач ОСОБА_1 перервала строк позовної давності, коли зверталася із заявою про реструктуризацію боргу (а.с.67), оскільки фактично кредит не погашала і після даного звернення, крім того, позивачем не надано доказів того, що Банк погоджувався на зміну порядку погашення заборгованості. При цьому факт заборгованості за кредитом був визнаний сторонами, і наявність заборгованості сама по собі не вказує на переривання перебігу строку позовної давності, тим більш, що розмір заборгованості відповідачем у заяві не визначався. Тобто, крім факту звернення з такою заявою, інших дій позичальником по виконанню кредитних зобов`язань проведено не було.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що строк договору закінчився 10 червня 2014 року, а з позовом Банк звернувся 07 червня 2017 року, то висновки суду першої інстанції про те, що Банком не пропущений строк позовної давності щодо усіх платежів, в тому числі тих, які позичальник заборгувала за період з 07.06.2014 року до 10.06.2014 року, не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з графіком погашення заборгованості відповідач ОСОБА_1 зобов`язана сплатити за період з 10.05.2014 року по 10.06.2014 року 160 доларів США основної заборгованості та 1,74 долара США відсотків за користування кредитом (а.с.15). Порядок погашення кредитних зобов`язань банк не змінював. Претензія з вимогою погасити заборгованість в повному обсязі направлена банком позичальнику в травні 2017 року - після закінчення дії договору, підтверджень отримання вимоги позичальником банком суду не надано. Тому, оскільки останній платіж за кредитним договором відповідач мала погасити в період з 10.05.2014 року по 10.06.2014 року, який підпадає під межі строку позовної давності, вимоги банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , підлягають частковому задоволенню у розмірі, що визначений умовами договору до сплати у строк до 10.06.2014 року - 160 доларів США за кредит та 1,74 долара США по відсоткам.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов?язання не встановлений або встановлений моментом пред?явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред?явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З договору поруки з ОСОБА_2 вбачається, що він зобов`язався солідарно відповідати з позичальником перед Банком за виконання кредитних зобов`язань до повного виконання. (а.с.9-10) Разом з тим строк основного кредитного договору встановлений сторонами до 10.06.2014 року. (а.с.5)

Таким чином умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що ним установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, а тому в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 559 ЦК України щодо строку дії поруки (постанови Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №189/149/15-ц, провадження 61-38518 св18, від 13.05.2019 року у справі №569/5110/17-ц, провадження 61-19993 св18).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.24 постанови від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Виходячи з наведеного, Банк втратив право звернення до суду з вимогами до відповідача ОСОБА_2 як поручителя боржника за кредитним договором, оскільки не надав доказів пред`явлення йому вимоги сплатити достроково всю заборгованість за кредитом у встановлені ч.4 ст. 559 ЦК України строки - до звернення до суду у червні 2017 року, тому відсутні підстави для задоволення вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду від 24 квітня 2019 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог банку до позичальника ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за тілом кредиту в сумі 160 доларів США та відсотків в розмірі 01,74 долар США., і про відмову в позові банку до поручителя ОСОБА_2 ..

У зв`язку зі скасуванням рішення та ухваленням нової постанови, апеляційний суд вважає необхідним вирішити питання про судові витрати.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, банк сплатив судовий збір в розмірі 10976,15 грн (а.с.4). За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 16699,25 грн (а.с. 197).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , (заявлено вимоги на 27818,17 доларів США, задоволено в розмірі 161,74 долара США., що складає 0,58 % від суми заявлених вимог), то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 173,17 грн (сплачено 10976,15 грн х 0,58%) - за розгляд справи судом першої інстанції; і у зв`язку із повним задоволенням апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , з позивача на його користь підлягає відшкодуванню 16699,25 грн за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.374, 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (ІК 00039019) за кредитним договором №215/12-07-0461 від 14.06.2007 року суму заборгованості 160 (сто шістдесят) доларів США та суму відсотків 01 (один) долар 74 цента.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» у відшкодування судових витрат 173 (сто сімдесят три ) грн 17 коп.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) у відшкодування судових витрат 16699 (шістнадцять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) грн 25 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

О.М. Пономарьова

Т.Б. Ткаченко