Єдиний унікальний номер судової справи № 1414/5414/12
Провадження № 22-ц/812/1367/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 серпня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Жосан В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Селіщевою Л.І., вступна та резолютивна частина проголошена цього ж дня, дата складання повного тексту не зазначено, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за позовом третьої особи із самостійними позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки та частину будівельних робіт і матеріалів, що були використані у процесі будівництва житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 червня 1991 року, який 25 січня 2011 року було розірвано.

За час шлюбних відносин ними за спільні кошти придбано земельну ділянку площею 0,0990 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку оформлено на ОСОБА_5

Позивач зазначав, що на підставі договору дарування від 24 травня 1991 року, ОСОБА_3 отримала в дар від його батька незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 36 %. У подальшому він спільно з відповідачкою за спільні кошти, які належали йому особисто, збудували триповерховий житловий будинок з надвірними господарськими спорудами. Вводити будинок в експлуатацію та отримувати свідоцтво про право власності ОСОБА_3 відмовляється. Вони проживають у спірному будинку, але домовитись між собою про порядок оформлення права власності, користування майном та його поділ не можуть. І він, і ОСОБА_5 є власниками матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку у рівних частинах, оскільки майно, яке отримане у подарунок відповідачем, істотно збільшилось у своїй вартості, тому це майно є об`єктом спільної сумісною власністю подружжя і кожному належить по Ѕ частині будівельних матеріалів. Крім того, спільною сумісною власністю є і земельна ділянка, розташована за цією адресою та належить їм в рівних частках.

Враховуючи викладене та з урахування уточнених позовних вимог, позивач остаточно просив:

-визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та будівельні матеріали, що були використані для будівництва житлового будинку на загальну суму 1 444 250 грн за цією адресою;

-визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки та на Ѕ частину будівельних матеріалів, що були використані для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 722 125 грн.

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 25 січня 2011 року між сторонами розірвано шлюб, про те до березня 2012 року вони мешкали однією сім`єю та вели спільне господарство. За період сумісного проживання ними за спільні кошти придбано чотири транспортні засоби: IKARUS 250, 1976 року випуску, вартістю 80 000 грн, MERSEDES-BENZ 814 D, 1994 року випуску, вартістю 24 000 грн, MERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску, вартістю 16 000 грн, IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, вартістю 80 000 грн, які зареєстровано на ОСОБА_2 . У добровільному порядку згоди щодо поділу спільного майна сторони дійти не можуть.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

-визнати за нею право власності на Ѕ вказаних транспортних засобів;

-стягнути із відповідача на її користь Ѕ частки вартості вказаних автомобілів у розмірі 458 246 грн.

У січні 2013 року, третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки та частину будівельних робіт і матеріалів, що були використані у процесі будівництва житлового будинку.

Мотивуючи позов вказувала, що її дочка ОСОБА_3 отримала у дар незакінчений будівництвом житловий будинок із готовністю 36% за адресою: АДРЕСА_1 . З цього часу за спільною домовленістю із відповідачами, які на той час проживали однією сім`єю, вони усі разом продовжили будівництво цього будинку, з метою створення спільної сумісної власності. Для цього вона продала належне їй у Казахстані майно, та усі виручені від продажу грошові кошти вклала у будівництво спірного житлового будинку. При цьому між сторонами існувала усна домовленість про те, що вона та відповідачі, після закінчення будівництва оформлять цей будинок на трьох, тобто по 1/3 частині за кожним із них.

Враховуючи викладене просила:

-визнати за нею право власності на 1/3 частину будівельних матеріалів та робіт, які були використані для подальшого будівництва житлового будинку та визнати її забудовником домоволодіння АДРЕСА_2 ;

-визнати за нею право власності на земельну ділянку і будівельні матеріали, що в пропорційному відношенні до цілого житлового будинку з господарськими спорудами складає 1/5 частину домоволодіння.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року в задоволені первісного позову ОСОБА_2 , зустрічного позову ОСОБА_3 та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами істотність збільшення за час шлюбу внаслідок його трудових та грошових затрат вартості прийнятого відповідачем у дар незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_3 , а тому він не може бути визнаним об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і, відповідно, не може бути визнаним таким об`єктом і земельна ділянка, на якій цей будинок будується.

Щодо зустрічного позову суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 має право на 1/4 частину автомобіля МERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску та на 1/2 частину автомобілів IKARUS 250, 1976 року випуску та IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, проте стягнути компенсацію за належну частку транспортних засобів неможливо, оскільки відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують вартість спірних транспортних засобів. Автомобіль марки «MERSEDES-BENZ» 814 D, 1994 року випуску був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку від 26 січня 2001 року, тобто на наступний день після розірвання шлюбу між сторонами, тому він не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо позову третьої особи то ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів того, що вона як член сім`ї відповідачів, спільно із ними приймала участь у будівництві спірного житлового будинку і зв`язку із цим відсутні правові підстави визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку.

Не погодившись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року скасувати в частині вирішення первісного позову, як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року у частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя скасоване і у цій частині ухвалено нове рішення, яким первісний позов задоволено у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у 1996 році батько позивача за первісним позовом подарував ОСОБА_3 незакінчений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_3 , який належав йому за договором купівлі-продажу від 03 липня 1995 року і на той час мав 36% ступеню готовності. За час шлюбу, за спільні кошти сторін, житловий будинок та належні до нього господарські і побутові будівлі та споруди були повністю збудовані, проте домоволодіння в експлуатацію не введено. Згідно висновків експертизи вартість будинку на час дарування за цінами, що існували на день проведення експертизи, становила 134 893 грн, а на день проведення експертизи вартість незакінченого будівництвом будинку складала 1 902 234,00 грн. Таким чином за час шлюбу вартість об`єкту збільшилася за спільні кошти сторін на 1 767 341,00 грн, що слід вважати істотним збільшенням, а тому незакінчений будівництвом будинок слід визнати спільним майном сторін, а матеріали та обладнання, які були використані у процесі цього будівництва, об`єктом їх спільної сумісної власності. Належних та допустимих доказів тому, що частково будинок збудовано за особисті кошти відповідача або її матері ними не надано і у справі вони відсутні. Оскільки частки сторін у спільному майні визнаються рівними, тому ОСОБА_2 має право на визнання за ним права на Ѕ частку в матеріалах, які були використані при будівництві незакінченого будівництвом житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 990 кв. м, оскільки вона є окремим об`єктом права власності і перебуває у спільній власності сторін, відповідно до їх частки у будівельних матеріалах, використаних для будівництва незакінченого будинку.

Постановою Верховного суду від 05 червня 2019 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 лютого 2017 року скасовано та справу в частині первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та будівельних матеріалів, що були використані для будівництва житлового будинку, про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки та на Ѕ частину будівельних матеріалів, що були використані для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суд касаційної інстанції вказав, що апеляційним судом при скасуванні рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову не оцінено висновку судової будівельно-оціночно-технічної експертизи № 125-066 від 29 грудня 2016 року з урахуванням уточнених первісних позовних вимог ОСОБА_2 , не перевірено чи існують умови для застосування статті 62 СК України, а тому зроблено передчасний висновок про задоволення первісних позовних вимог.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням ч.2 ст.376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, тому підстави для перегляду оскаржуваного судового рішення в іншій частині відсутні.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільним майном подружжя земельної ділянки та будівельних матеріалів та обладнання, використаних для будівництва спірного будинку, визнання за ним права власності на це майно, суд виходив з недоведеності цих вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки його зроблено без повного встановлення обставин, що мають значення у справі.

При вирішенні справи застосуванню підлягають положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних відносин, оскільки будинок було побудовано у 2003 році, тоді як СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС майно, нажите, подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За змістом ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч.2 ст.112 ЦК України 1963 року, спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону "Про власність", стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1, 2 статті 17, стаття 18 Закону "Про власність").

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 червня 1991 року, який 25 січня 2011 року розірвано (а.с.6).

Відповідно до договору дарування від 24 травня 1996 року батько позивача - ОСОБА_6 подарував відповідачеві невістці ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_3 , який належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 1995 року і відповідно до довідки на час відчуження мав 36 % ступеня готовності (т.1 а.с.67,68,69,74).

Згідно даних матеріалів архівної справи МБТІ №8846 від 08 червня 1995 року, станом на 24 травня 1996 року - 36% готовності спірного нерухомого майна складається із частини літ.А - житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями літ. Б,Бпд- гараж з підвалом, літ. В - баня з основними конструктивними елементами.

Оскільки право власності ОСОБА_3 на 36% спірного будинку було набуто на підставі договору дарування, то ця частка в розумінні ст.24 КпШС України є її особистою приватною власністю та не входить до складу спільної сумісної власності подружжя. Такого висновку дійшов суд першої інстанції і колегія суддів погоджується з ним.

За час шлюбу житловий будинок та належні до нього господарські і побутові будівлі та споруди були повністю збудовані, що не заперечується сторонами.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 , виготовленого у 2012 році, даний житловий будинок побудовано у 2003 році та потребує введення в експлуатацію, має загальну площу 215.7 кв.м. (т.1 а.с.75-81).

Хоча цей будинок не введений в експлуатацію, проте використовується сторонами за прямим призначенням, є закінченим будівництвом та має 100% готовності.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" (у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України "Про планування і забудову територій".

За приписами п.п.5,7 ст.14 Закону України «Про містобудування»( в редакції на час будівництва) до компетенція виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: видача у встановленому порядку забудовникам архітектурно планувальних завдань, технічних умов на будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій, дозволів на проведення цих робіт;

здійснення державного контролю у сфері містобудування, проведення робіт, пов`язаних з прийняттям в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством;

Як вбачається із матеріалів інвентарної справи №8846, рішенням ХУІ сесії ХХ скликання Жовтневої районної ради народних депутатів від 20 листопада 1992 року ОСОБА_7 надано земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 .

28 грудня 1992 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів від 28 грудня 2012 року їй видано Державний акт на право приватної власності на землю за цією адресою на земельну ділянку площею 0.099 га.

Згодом ОСОБА_7 отримала дозвіл на виконання будівельних робіт за вищевказаною адресою, за яким дозволено розпочати будівництво двоповерхового індивідуального житлового будинку по індивідуальному проекту загальною площею 120.7 кв.м., житловою площею 76.7 кв.м., складено проект забудови земельної ділянки. Дата початку будівельних робіт - 20 листопада 1992 року, закінчення будівельних робіт 20 листопада 1995 року. Також вона отримала будівельний паспорт.

30 червня 1995 року між нею та Жовтневою районною адміністрації було укладено договір на будівництво житлового будинку на правах приватної власності. За умовами якого на наданій їй земельній ділянці остання зобов`язалася побудувати двоповерховий житловий будинок загальною площею 120.7 кв.м. та житловою площею 76.7 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами.

За умовами цього договору, будівництво жилого будинку, інших будівель та споруд на даній земельній ділянці повинно проводитися по індивідуальному проекту, плану забудови, погодженого з архітектурними органами ( п.3).

Після закінчення будівництва жилий будинок і інші будівлі підлягають прийняттю в експлуатацію приймальною комісією місцевого органу державної влади. Договір разом з актом прийняття жилого будинку в експлуатацію підлягає реєстрації ( п.6).

Зведення на земельній ділянці не передбачених договором жилих будинків, а також подальша їх реконструкція (надбудова, перебудова, прибудова) здійснюється лише з дозволу органів влади. Даний договір дійсний при наявності державного акту на право приватної власності на землю та проекту будівництво будинку, складеного у двох примірниках.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №308 від 23 червня 1995 р) ОСОБА_7 дозволено продаж недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_6

03 липня 1995 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 10% виконаних робіт( т.1 а.с.68-69).

Відповідно до оціночного акту, наявного в матеріалах інвентарної справи, станом на червень 1995 року було побудовано лише бетонний фундамент, що і становить 10% готовності об`єкту.

24 травня 1996 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 незакінчений будівництвом жилий будинок, готовністю 36% виконаних робіт ( т.1 а.с.74).

Сторонами не надано проектну документацію на будівництво житлового будинку за даною адресою, яка б була б розроблена чи то ОСОБА_7 , чи то ОСОБА_6 або ОСОБА_3

Надання дозволу на виконання будівельних робіт на час придбання ОСОБА_6 , та отримання в дар ОСОБА_3 незакінченого будівництвом об`єкту було врегульовано ДБН А.3.1-2-93 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затверджених наказом Держбуду України від 10 серпня 1993 року №136.

Відповідно до п.1.1,1.2, 1.6 ДБН А.3.1-2-93 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», дозвіл на будівництво є юридичним документом, що посвідчує право забудовника та генпідрядника на виконання будівельних робіт, їх фінансування, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж видачу ордеру на земляні роботи. Дозволи забудовникам(замовникам) на виконання робіт з будівництва видаються органами державного архітектурно-будівельного контролю України. Виконання зазначених у п.1.2 робіт без дозволу органу держбудконтролю забороняється.

У випадку передачі в установленому порядку права на будівництво об`єкта іншому забудовнику (замовнику) або зміни генпідрядної організації дозвіл на виконання будівельних робіт підлягає перереєстрації в органах держархбудконтролю ( п.3.9 ДБН).

За п.3.14 ДБН, термін дії дозволу запроваджується органами держархбудконтрою залежно від часу, необхідного для будівництва об`єкта будови або виконання окремих видів робіт та інших місцевих умов будівництва. По закінченню терміну дії дозволу забудовник ( замовник) повинен продовжити його в органах держархбудконтролю в місячний строк. Якщо дозвіл на будівництво не було продовжено на протязі місяця після закінчення його терміну, він вважається таким, що втратив чинність.

Виконання будівельних робіт на об`єктах без одержання дозволу або його перереєстрації в обумовлені строки, а також виконання не вказаних у дозволі будівельних робіт вважається самовільним і тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавство ( п.4.1 ДБН).

Аналогічні вимоги містить і Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджене наказом №273 від 05 грудня 2000 року Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України.

Отже, отримавши у власність незавершений будівництвом об`єкт ОСОБА_6 не перереєстрував в органах держархбудконтрлю дозвіл на виконання будівельних робіт на своє ім`я та вносив зміни договору на будівництво житлового будинку на правах приватної власності від 30 червня 1995 року. Не вчинила таких дій і при набутті у власність незакінченого будівництвом об`єкту і ОСОБА_3 .

Зважаючи на викладене, подальше будівництво спірного об`єкту - без дозволу на будівництво, отриманого в установленому законом порядку, без належно затвердженого проекту є самочинним будівництвом.

Положеннями ст.105 ЦК України, 1963 р., передбачено наслідки самовільного будівництва житлового будинку, господарських і побутових будівель та споруд, відповідно до яких громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо), за рішенням виконавчого комітету відповідної ради будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені, а господарські і побутові будівлі та споруди знесені.

Аналогічні положення містяться у ст. 376 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За положеннями ст. 376 ЦК України нерухоме майно не може бути предметом поділу у разі його самочинного будівництва, оскільки не є об`єктом права власності поки це будівництво не буде легалізовано.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок судам роз`яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб, затверджених наказом Державним комітетом України по ЖКГ №56 від 13 грудня 1995 року(втратили чинність 06 серпня 2012 року), правовстановлюючими документами на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, серед інших, є договір купівлі-продажу, рішення про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва об`єкта і акт прийняття цього об`єкта в експлуатацію, затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Сторони на спростування таких обставин не надали як відомостей про звернення до відповідних органів з приводу отримання дозволу на проведення будівельних робіт, так і затвердження проектної документації на спірний об`єкт та відомості про прийняття його до експлуатації.

Колегія суддів констатує, що будівництво жилого будинку хоча і було здійснено на земельній ділянці, яка виділена для таких цілей, проте будівельні роботи із будівництва житлового будинку були виконані самовільно без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, без затвердженого проекту та без належного прийняття в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, що є порушення статей 31,34,39 Закону України "Про регулюванню містобудівної діяльності" та ст. 9 Закону України " Про архітектурну діяльність".

Отже, зведений сторонами будинок за адресою АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки доведено факт зведення об`єкту нерухомості за відсутності будівельно-технічної документації щодо нерухомого майна, без відповідного документа, який дозволяє виконувати будівельні роботи чи належно затверджений проект, з урахуванням будівельних норм та правил.

Ні позивачем, ні відповідачем не додано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомості збудований з належного дозволу чи належно затвердженого проекту.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей(нерухоме майно, нерухомість) належить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За приписами ч.1 та 4 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Виходячи із змісту ч.1,2 ст.331 ЦК України, ч.1 ст.182 ЦК України та розділу 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його у експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Статтею 57 ЦПК України, в редакції на час звернення до суду з цим позовом, ст.76 ЦПК України, 2017 р., передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст.58 ЦПК України, 2004 року, ч.1,3,4 ст.77 ЦПК України, 2017 р., належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами ст.ст.10, 60 ЦПК України 2004 року, ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, 2017 р., обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом ст.11 ЦПК України 2004 року, ч.1,3 ст.13 ЦПК України, 2017 р. суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст.179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту набуття спільної сумісної власності, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив визнати спільним майном подружжя будівельні матеріали та обладнання, які використані для будівництва спірного будинку та з врахуванням вимог ст.62 СК України визнати за ним право власності на 1/2 частину цих будівельних матеріалів та обладнання.

Частиною першою статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Такі ж положення містить і ст.57 СК України.

Відповідно до ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить і ч.1 ст.62 СК України.

Аналіз положень ст. 57 та ст.62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

В той же час, при вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя слід враховувати, що майно, що належало одному з подружжя в порядку ст.24 КпШС (ст.57 СК України), не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 25 КпШС ( ст. 62 СК України), тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що майно, яке належало одному з подружжя може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом на тих підставах, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Проте, для застосування правил збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна, як об`єкта та його якісних характеристик.

У висновку №125-066 судової будівельно-оціночно-технічної експертизи від 29 грудня 2016 року вказано, що: ступінь готовності житлового будинку разом із господарськими та побутовими спорудами становить 100%; вартість будівельних робіт і матеріалів, які бути використані під час будівництва 36% будівлі житлового будинку складає 185 914 грн., з яких будівельні матеріали 140526 грн, будівельні роботи 45388 грн., вартість будівельних робіт і матеріалів, які бути використані при будівництві будівлі житлового будинку літ. А-2,А-1 з вбудовано-прибудованими приміщеннями до житлового будинку гаражу та бані, а також літ. В вбиральня-душ, огорожа та благоустрій території з 24 травня 1996 року становить 591 232 грн., з яких будівельні матеріали- 425021 грн.40 коп., будівельні роботи -166 211 грн.60 коп.

Вартість заміщення незавершеного будівництва 36% житлового будинку, з урахуванням індексу зміни вартості будівельних робіт на даний час складає 134 893 грн.

Вартість заміщення незавершеного житлового будинку, разом з прилеглими господарськими побутовими будівлями та спорудами на теперішній час складає 1 902 234 грн.

Таким чином, за період з 24 травня 1996 року до теперішнього часу вартість розпочатого незавершеного будівництва житлового будинку разом з господарськими спорудами становить 1 767 341 грн.( 1902 234- 134 893).

На даний момент спірний об`єкт представляє собою закінчену будівництвом двоповерхову будівлю житлового будинку з вбудованим гаражем, банею літ. А-2,А1, апд, 2003 р.п., має площу забудови 289.9 кв.м., загальною площею 215.7 кв.м.; літ. Б - навіс, 1996 р.п., площею 7.7. кв.м.; літ. В - вбиральня, душ, 1996 р.п., площею 6.4 кв.м.; №5,6,7,8,9,10,11 - хвіртка з огорожею та воротами; №І,ІІ замощення, тоді як за договором на будівництво жилого будинку на правах власності від 30 червня 1995 року повинен був бути побудований двоповерховий житловий будинок загальною площею 120.7 кв.м., житловою 76.7 кв.м.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що спірний об`єкт істотно збільшився як у своїй вартості, так і в якісних характеристиках і об`ємах.

ОСОБА_3 у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не заперечувала, що спільними зусиллями та за спільні кошти, завершили будівництво будинку та частково визнавала право власності позивача на 1/3 спірного майна.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що спільним сумісним майном подружжя є 64% закінченого будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , 36% є особистою власністю ОСОБА_3

Однак, оскільки житловий будинок є самочинно побудованим об`єктом, право власності на нього не набуте, так як не передано в експлуатацію, він не пройшов державної реєстрації, то за таких обставин, об`єктом спільної власності є будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які були використані в процесі будівництва будинку та підлягають поділу.

В той же час, на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_2 не надав суду документів на придбання будівельних матеріалів (квитанції, накладні), технічної документації, тощо, в період здійснення будівництва будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Складена експертом при проведені судової експертизи проектна-кошторисна документація не є підтвердження фактично придбаних та реально використаних таких будівельних матеріалів та обладнання для будівництва цього об`єкта.

При визнанні права власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання, оскільки це речі матеріального світу які є подільними, замінними та характеризуються індивідуальними ознаками.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2005 року у справі № 6-388цс15 та від 19 вересня 2011 року по справі № 3-82гс11.

З врахуванням викладеного у задоволені вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на частку будівельних матеріалів та обладнання належить відмовити, оскільки ці позовні вимоги є недоведеними, так як матеріали справи не містять проектно-кошторисної та виконавчої документації щодо цього будівництва, ним не зазначено ні найменування, ні кількість та вартість будівельних матеріалів та обладнання, які були витрачені на будівництво.

Вимог щодо визнання права власності на незавершений будівництвом будинок позивач не заявляв.

За змістом ч.1 ст.30 ЗК України 1990 року, в редакції чинній на час придбання незавершеного будівництвом об`єкту, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність

або користування здійснюється в порядку відведення.

Зазначена норма закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Як зазначалося вище рішеннямЖовтневої районної ради народних депутатів від 20 листопада 1992 року ОСОБА_7 надано земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 .

28 грудня 1992 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів від 28 грудня 2012 року їй видано Державний акт на право приватної власності на землю за цією адресою на земельну ділянку площею 0.099 га.

За договором дарування ОСОБА_3 отримала в дар незавершений будівництвом об`єкт.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2013 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, оскільки в зв`язку з отриманням нею в дар об`єкту незавершеного будівництво до неї перейшло право на земельну ділянку, яка була виділена попередньому власникові для індивідуального житлового будівництва.

Приймаючи до уваги, що спірний об`єкт розташований на земельній ділянці із цільовим призначенням для індивідуального житлового будівництво, тому зазначена земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між подружжям у розмірі частки права власності у спільному майні. Але зважаючи на недоведеність позивачем вимог щодо належності йому певної частки будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві спірного об`єкту, вимоги щодо визнання за ним права власності на частку земельної ділянки за таких обставин є передчасними.

За такого в задоволені цих вимог також слід відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст.ст. 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Саме виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділухвалено не у повній відповідності з виписаним вище, а тому в цій частині підлягає скасування, з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити з інших підстав.

В іншій частині це рішення залишити без змін, так як не було предметом перегляду в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ скасувати та в цій частині прийняти нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 30 серпня 2019 року.