КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула та розпорядилась майном іншої особи, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд визнати його право на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, стягнути з відповідача на його користь вартість належної йому частки спадкового майна у грошовому еквіваленті, доходи, які він міг би одержати від суми, але не одержав через неправомірні дії відповідача, у розмірі встановленому чинним законодавством. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що 12.12.2012 року ним та його братом була подана до Деснянського районного суду м. Києва позовна заява до відповідача, про визнання заповіту недійсним. Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року по справі № 2603/16413/12-ц було задоволено позовну заяву, а саме: визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 від 06.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3208 на користь ОСОБА_2 . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 року зазначене рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 відхилено. Відтак, оскільки відповідач набув права власності на квартиру за недійсним правочином, то квартиру АДРЕСА_1 слід вважати як майно, яке набуте без достатньої правової підстави і керуватись положеннями глави 83 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Виходячи з того, що спадкоємці першої черги відсутні, то відповідно до вимог ст. 1262 ЦК України, позивач, як брат спадкодавця, є спадкоємцем другої черги за законом. Позивач від спадщини не відмовлявся, а тому в грудні 2012 року був закликаний нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. до спадкування грошових коштів покійного в установах Ощадбанку України. Позивач вважає, що його частка має складати 1/3 частину спадкового майна. До 2017 року це його право ніким не заперечувалося в будь-якій формі, при тому, що судові процеси, пов`язані із набуттям спадщини, тривають із 2012 року. Оскільки в даний час відповідачем та його представником заперечується право позивача на спадкування 1/3 частини спадкового майна, то виникла потреба у визначені частики позивача у спадщині, що він і просить зробити суд. Визначення судом його частки дозволить пред`явити майнові претензії до відповідача в обсязі його права власності на частку спадкового майна. Крім цього, у липні 2015 року позивачем була подана до Деснянського районного суду м. Києва позовна заява до відповідача, треті особи: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві та Реєстраційна служба Головного управління юстиції м. Києва, про визнання недійсними свідоцтва, про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2016 року по справі № 754/19597/15-ц визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., 18.12.2012 року на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, відмовлено було у скасуванні державної реєстрації. Виникла ситуація, коли нотаріус не видає позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом через наявність державної реєстрації на квартиру на іншу особу, а отримати відшкодування завданих йому відповідачем збитків він не може, оскільки заперечується його право на 1/3 частину спадкового майна, а відтак і розмір відшкодування.

Судом прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-особи , що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення від права на спадкування. Відповідно до вимог якого ОСОБА_2 просив суд: усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті його брата ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішити питання про витребування доказів та про виклик та допит в якості свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 . В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказував на те, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2009 року померлого визнано недієздатним та призначено його опікуном. Позивач за зустрічним позовом як опікун, його дружина та донька доглядали за померлим, купували йому продукти харчування, ліки, сплачували вартість лікування та необхідних обстежень, готували йому їжу, прибирали за ним, водили на прогулянку та подібне, оскільки померлий не міг самостійно забезпечувати своє життя тому, що в 2008 році з ним стався інсульт, внаслідок чого він знаходився у безпорадному стані. Відповідач з померлим не спілкувався, ухилявся від надання йому необхідної допомоги, грошей на життєві потреби. Під час попередніх судів відповідач сам зазначав, що з померлим не спілкувався та допомоги не надавав. За весь час починаючи з 2008 року по день його смерті, тобто по 02.05.2012 року, з часу якого здоров`я померлого поступово погіршувалося, виникали все інші захворювання та їх ускладнення. Відповідач жодного разу не запропонував своєї допомоги померлому, не надав жодної копійки на його лікування та утримання, ні разу не з`явився його провідати, навіть не телефонував поцікавитись про його стан здоров`я. Позивач за зустрічним позовом неодноразово просив відповідача врахувати стан здоров`я померлого та відновити відносини, зважаючи на те, що разом з відповідачем було б легше доглядати за померлим. Враховуючи тривале ухилення відповідача від надання допомоги померлому, ОСОБА_2 був змушений запозичувати грошові кошти на ліки та достатнє харчування для померлого, заощаджувати на собі та дітях на харчуванні, одязі та відпочинку, працювати неповний робочий день, просити доньку та дружину доглядати за померлим. Упродовж майже чотирьох років померлий окрім фізичного болю, який спричиняла йому хвороба, зазнавав душевних страждань у зв`язку з поведінкою відповідача, постійно покладав надію, що відповідач змінить своє ставлення до нього. ОСОБА_2 вважає, що відповідач під час тяжкої хвороби померлого, який був в безпорадному стані мав можливість, але свідомо ухилявся від надання померлому будь-якої матеріальної та моральної підтримки, що можуть також підтвердити свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 13 червня 2019 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та неповне з`ясування обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Вказав, що суд першої інстанції виявив критичне ставлення до показів свідків, що призвело до винесення судом не справедливого та упередженого рішення. Зазначає,що ОСОБА_3 у зустрічному позові зазначає про ухилення його від права на спадкування за законом про те, на це не надає жлдних доказів. Звертає увагу на те, що за умови недоведеності факту потреби спадкодавця у додаткових витратах на утримання і лікування, не дослідивши його можливості надавати матеріальне утримання брату, суд дійшов висновку про ухилення його від надання матеріальної допомоги.

Відповідач та треті особи відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 не надано належних та достовірних доказів для спростування позовних вимог ОСОБА_2 , про усунення позивача за первісним позовом від права на спадкування.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Згідно з вимогами ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 кодексу.

Згідно зі ч.1 ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, - «Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону».

Відповідно до положень статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно статті 1214 ЦК України ссоба, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

За правилами частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

З Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому підлягає з`ясуванню, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від іншої особи та чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

Цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України.

Так, згідно із ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним».

У відоповідності до статтей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17 т.1).

З рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2009 вбачається, що ОСОБА_10 визнано недієздатним, опікуном було призначено відповідача у даній справі ОСОБА_11 ..

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року по справі № 2603/16413/12-ц задоволено позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_10 , про визнання заповіту недійсним. Зокрема, вказаним рішенням суду визнано недійсним заповіт ОСОБА_10 від 06.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3208 на користь ОСОБА_2 (а.с.6-9, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 відхилено, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року залишено без змін (а.с.10-13, т. 2).

Також встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2016 року по справі № 754/19597/15-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_12 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації права власності на нерухоме майно задоволено частково. Зокрема, вказаним рішення суду визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В., 18.12.2012 року на квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Встановлено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Пода С.П. від 25.02.2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після держаної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем (а.с.22, т. 1).

Судом встановлено, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2015 року встановлена та обставина, що ОСОБА_10 на день складання заповіту від 06.08.2008 року страждав психічним порушенням у вигляді Синдрому порушеної свідомості по типу оглушення, внаслідок гострого порушення мозкового кровообігу на тлі дисциркуляторної енцефалопатії судинного ґенезу і за своїм психічним станом він не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними.

Відповідно копії листа Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна психоневрологічна лікарня №2» від 27.09.2018 року вбачається, що ОСОБА_10 знаходився на лікуванні в періоди з 13.05.2010 року по 21.07.2010 року. Лікування проводилося за державні кошти (а.с.19, т. 2).

Згідно копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.10.2018 року, вбачається, що ОСОБА_2 був отримувачем пенсії як опікун померлого ОСОБА_10 ОСОБА_13 було нараховано та виплачено грошову допомогу на поховання ОСОБА_10 (а.с.21, т. 2).

Відповідно до довідок Київської міської клінічної лікарні №1 від 01.11.2018 року ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні неврології Київської міської клінічної лікарні №1 з 14.11.2008 року по 24.11.2008 року - 10 днів, з 18.10.2009 року по 19.10.2009 року - 18 годин. Додаткові медичні препарати під час лікування забезпечувалися родичами хворого. Вартість одного ліжко-дня у 2008 році - 146,18 грн. (а.с.35, 36, т. 2).

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач на пропозицію відповідача, щодо спільного догляду за померлим категорично відмовився, що підтверджено чисельними показами свідків та не було спростовано в ході розгляду справи судом, а в подальшому жодним чином не надавав та ухилявся від надання такої допомоги спадкодавцеві, який потребував її у зв`язку з похилим віком, тяжкою хворобою та безпорадним станом, його умисні дії, а в інших випадках і бездіяльність, була спрямована на уникнення від обов`язку забезпечити таку підтримку.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлені судом обставини жодним чином не спростовуються наданими суду показами, допитаних в якості свідків позивача ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_14 , які зазначали, що навідували померлого, як вдома, так і в лікарні дані.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції виявив критичне ставлення до показів свідків не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки провідування померлого та спілкування з ним по телефону, суд не розцінює, як надання відповідної, необхідної допомоги спадкодавцеві, який потребував її у зв`язку з похилим віком, тяжкою хворобою та безпорадним станом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 ..

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття,і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «28» серпня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко