ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 643/5387/16-ц

провадження № 22-з/818/4218/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року в складі судді Сиротникова Р.Є., -

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 18.09.1997 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, вона в зв`язку з укладенням шлюбу змінила своє прізвище на « ОСОБА_3 ». За час шлюбу із відповідачем ними придбана квартира АДРЕСА_1 . Квартира придбана за кредитні кошти отримані в інтересах родини в ПАТ КБ Приватбанк» на підставі кредитного договору № НАЕ2СЕ01270042 від 22.06.2005 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.11.2010 року за нею та відповідачем визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. Тим самим рішенням суду розірвано шлюб між ними. Після розірвання шлюбу вона змінила прізвище на дівоче « ОСОБА_4 », а пізніше - в зв`язку із укладенням нового шлюбу, - « ОСОБА_5 ». Після розірвання шлюбу за кредитним договором № НАЕ2СЕ01270042 від 22.06.2005 року залишилась заборгованість, яка станом на 14.08.2013 року, з урахуванням зменшення на підставі додаткової угоди до Кредитного договору від 14.08.2013 року, становила 17000,00 доларів США.

Після розірвання шлюбу відповідач взагалі не сплачував кошти за вказаним кредитним договором, заборгованість вона сплатила самостійно за власні кошти в день підписання додаткової угоди 14.08.2013 року. Станом на день звернення до суду із цим позовом 17000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ еквівалентно 427040,00 грн.

Вважала, що вказана сума, сплачена нею особисто за рахунок власних коштів має бути поділеною між нею та відповідачем в рівних частках, в зв`язку із чим просила суд стягнути з відповідача на її користь 213520,00 грн., як частину кредитних зобов`язань за кредитним договором № 2СЕ01270042 від 22.06.2005 року.

В судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі договору про надання правової допомоги, - адвокат Богомолов С.О. позовні вимоги підтримав та, посилаючись на вищевикладене, просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, до його початку подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що він не був стороною у кредитному договорі, жодних зобов`язань перед банком не мав, а обставини укладення кредитного договору в період існування шлюбу між сторонами самі по собі не породжують для нього зобов`язань з оплати кредиту. Відповідач зазначив, що питання поділу спільного майна подружжя вирішене на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_1 , в якому остання не ставила питання про поділ боргів подружжя, та вважав, що за таких обставин у відповідача не виникало жодних зобов`язань перед ПАТ КБ «Приватбанк».

Крім того, в письмових запереченнях, представник відповідача, ОСОБА_6 . зазначив, що самі позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, розрахунок суми, яку вона просила стягнути виконано за курсом на день звернення до суду із позовом, а не на день отримання кредитних коштів, що також нічим не обґрунтувано. Також, представник відповідача зазначив, що із наведеного в позовній заяві вбачається, що підставою для сплати позивачем 17000,00 доларів США є не кредитний договір, а додаткова угода від 14.08.2013 року, укладена між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 Вказана додаткова угода укладена вже після розірвання шлюбу між сторонами, нею фактично були суттєво змінені сума зобов`язання та графік погашення заборгованості. Відповідач не приймав участі у обговоренні умов вказаної додаткової угоди, її підписанні. Крім того, оскільки вказана додаткова угода підписана сторонами вже після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, вона взагалі не може породжувати будь-яких зобов`язань для відповідача.

Представник відповідача, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, та, посилаючись на доводи, викладені в письмових запереченнях відповідача, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що квартира АДРЕСА_2 придбана сторонами за кредитні кошти у період перебування їх у шлюбі, тому заборгованість за кредитним договором є також спільною та підлягає поділу між подружжям.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду Харківської області від 27 лютого 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року вбачається, що судом апеляційної інстанції не було встановлено усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не перевірено правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, не надано оцінку всім зібраним у справі доказам, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотніми повідомленнями.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту того, що кредитні кошти, які сплачені нею на підставі додаткової угоди, отримувались ОСОБА_1 в інтересах сім`ї та сплачені саме на виконання спільних кредитних зобов`язань подружжя.

Проте з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - колишнє подружжя.

В період шлюбу 22 червня 2005 року ОСОБА_8 кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк».

На забезпечення виконання умов кредитного договору, за згодою ОСОБА_2 , 22 червня 2005 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 220-224).

14 серпня 2013 року між ОСОБА_7 (до розірвання шлюбу - ОСОБА_3 ) та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладена Додаткова угода до кредитного договору від 22.06.2005 року (а.с. 10), згідно умов якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір від 22.06.2005 року. В тому числі встановлено, що на дату підписання Додаткової угоди заборгованість за Договором складає 17 000 доларів США. Погоджено погашення кредиту провести у строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1). Дата платежу - 14.08.2013 року (а.с. 11).

На час розгляду справи в суді заборгованість за кредитним договором від 22.06.2005 року погашена (а.с. 135).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що за кредитні кошти, які вона отримала в інтересах родини в ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі кредитного договору від 22.06.2005 року, була придбана квартира АДРЕСА_2 , право на 1/2 частину якої визнано за відповідачем в порядку поділу майна подружжя.

Після розірвання шлюбу з відповідачем за вказаним кредитним договором залишилася заборгованість, яку вона виплатила самостійно. Вважає, що сума заборгованості має бути поділена між нею та відповідачем в рівних частках.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить спільне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 22.06.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № НАЕ2СЕ01270042. Згідно умов цього договору банк надав ОСОБА_10 кредит в сумі 22 857, 84 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,88 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.06.2015 року.

Відповідно до пункту 1.1. вказаного кредитного договору Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 20 000 доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 та 2 857, 68 доларів США на оплату страхових внесків.

Із пункту 3 договору купівлі-продажу квартири вбачається, що продаж квартири вчинено за суму еквівалентну 26 600 доларів США, з яких 6 600 доларів США сплачено ОСОБА_1 до підписання договору, а 20 000 доларів США буде сплачено до 20 год. 00 хв. 22 червня 2005 року.

Також, 22.05.2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк» в особі керівника індивідуального бізнесу філії «Харківське головне регіональне управління» Кольтюкова ОСОБА_11 . ОСОБА_12 . укладено договір поруки № 1 відповідно до умов якого Поручитель на підставі особистого волевиявлення надав поруку за виконання ОСОБА_10 зобов`язань за кредитним договором від 22.06.2005 року за № HAE2GF01270042.

В забезпечення кредитних зобов`язань, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_10 був укладений іпотечний договір від 22.06.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О.Ю. за реєстровим номером 3037, за умовами якого ОСОБА_10 передала в іпотеку ПАТ КБ «Приват Банк» нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було надано згоду на укладання ОСОБА_10 вищевказаних правочинів, а саме: кредитного договору та договору іпотеки.

Отже, з вищевказаного вбачається, що кошти, які ОСОБА_1 отримала під час шлюбу у кредит в сумі 20 000 доларів США, були отримані нею в один день із виникненням права власності на вказану квартиру, що визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки за умовами договору купівлі-продажу спірної квартири саме цю суму 20 000 доларів США ОСОБА_1 зобов`язалась передати продавцям квартири у той же день, в який вона отримала кредит у банку.

Посилання відповідача на те, що він не був стороною у кредитному договорі, жодних зобов`язань перед банком не мав, а обставини укладення кредитного договору в період існування шлюбу між сторонами самі по собі не породжують для нього зобов`язань з оплати кредиту колегією суддів не приймаються, оскільки заперечуючи факт придбання спірної квартири в інтересах сім`ї, відповідач відповідно до статті 81 ЦПК України не надав жодного доказу на підтвердження протилежного та не пояснив, чому він як чоловік ОСОБА_1 надавав згоду на передання цієї квартири в іпотеку саме тому банку, в якому, за твердженням позивача, було взято кредит на її придбання. При цьому, заперечуючи придбання спірної квартири за кредитні кошти, відповідач не вказав іншого джерела походження коштів на придбання цієї квартири, не спростував використання вказаного житла в інтересах сім`ї.

Проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Отже, враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира, яка є спільною частковою власністю сторін була придбана за кредитні кошти, які ОСОБА_1 отримала в інтересах сім`ї в ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі кредитного договору від 22 червня 2005 року, а тому відповідач має сплатити їй кошти на відшкодування частини погашеної нею заборгованості за цим кредитним договором.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що при зверненні з позовною заявою до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2135,20 грн., при поданні апеляційної скарги до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3202,50 грн., за касаційну скаргу позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4270 грн..

З урахуванням задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , її вимог апеляційної скарги та касаційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9 607,70 грн. (2135,20 грн. + 3202,50 грн. + 4270 грн.).

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 213520,00 (двісті тринадцять тисяч п`ятсот двадцять) гривень 00 копійок як частину кредитних зобов`язань перед ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі кредитного договору № НАЕ2GF01270042 від 22.06.2005 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9607 (девять тисяч шістсот сім) гривень 70 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 серпня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко