Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 638/18259/14-ц

провадження № 61-31826св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 19 500 доларів США з умовою повернення цих коштів у порядку та у строки передбачені договором, але не пізніше 28 січня 2016 року.

28 січня 2011 року для забезпечення виконання зобов`язань відповідача за договором позики, між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач передала позивачеві в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованості за договором позики від 28 січня 2011 року у розмірі 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 27 серпня 2014 року становило 478 702,13 грн, та судового збору у сумі 3 441 грн.

Позивач вказував, що ОСОБА_2 не виконує зобов`язання за договором позики та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року. Тому у рахунок задоволення вимог позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому права на його продаж будь-якій особі-покупцю за процедурою згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку». Задля збереження предмета іпотеки від знищення або пошкодження, а також з метою належного господарського використання переданого в іпотеку майна, позивач вважав необхідним передати предмет іпотеки йому в управління на період до його реалізації. Позивач також зазначає, що дотримався положень закону про направлення іпотекодавцю вимоги про добровільне звільнення іпотечного майна і вимагає її примусового виселення з квартири.

ОСОБА_1 просив:

звернути стягнення за договором позики від 28 січня 2011 року на суму 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року складало 478 702,13 грн на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом надання позивачеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю на його розсуд за ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати позивачу право пред`являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби, Державної реєстраційної служби України, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації, органів нотаріату і приватних нотаріусів, державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім`ї та вчиняти інші дії, пов`язані з вирішенням цих питань;

виселити відповідача з іпотечного майна;

передати предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації;

стягнути понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року у складі судді: Задорожного М. І., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Звернуто стягнення у рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 28 січня 2011 року за реєстровим № 324 на суму 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року склало 478 702,13 грн, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м - шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 право на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надано ОСОБА_1 право пред`являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (у тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця в особі ОСОБА_2 ), до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», органів нотаріату і приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім`ї, а також вчиняти всі інші дії, пов`язані з вирішенням цих питань.

Виселено ОСОБА_2 з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м.

Передано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м в управління позивача - ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 , яка не з`явилася в судове засідання і не повідомила про причину неявки, своєчасно та належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи. Позовні вимоги є обґрунтованими і на підставі статей 7, 34, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, підлягає задоволенню, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року у складі судді: Шестака О. І., відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова вiд 26 березня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року скасовано і ухвалено нове.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

У рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 28 січня 2011 року за реєстровим № 324 на суму 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року склало 478 702,13 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м - шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 право на продаж предмету іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, але не нижчою 634 068,30 грн (без урахування ПДВ) станом на 07 серпня 2017 року, встановленої суб`єктом оціночної діяльності, для чого надано ОСОБА_1 право пред`явлення правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», органів нотаріат приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім`ї, а також вчиняти інші дії, пов`язані з вирішенням цих питань.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , за відсутності розписок про отримання нею копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками, за відсутності розписки, про вручення їй судової повістки. Усупереч вимог статі 39 Закону України «Про іпотеку» суд не вжив заходи з метою встановлення початкової ціни продажу предмету іпотеки на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а вимогу позивача про виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення з квартири, право власності на яку вона набула до укладення з ОСОБА_1 договору позики та договору іпотеки, суд задовольнив усупереч положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Оскільки ОСОБА_2 не виконує зобов`язання за договором позики, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу іпотекодержателем ОСОБА_1 будь-якій третій особі покупцю за ціною, не нижчою встановленої суб`єктом оціночної діяльності у звіті від 07 липня 2017 року.

Враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набула не за рахунок грошових коштів, отриманих від ОСОБА_1 за договором позики від 28 січня 2011 року, а внаслідок приватизації нею як наймачем вказаної квартири на підставі та у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», апеляційний суд із посиланням на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 27 травня 2015 року у справі №6-61цс15 та постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, зробив висновок про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_2 із квартири, що є предметом іпотеки.

Аргументи учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував обставин, встановлених у справі № 638/3123/13-ц. Вказує, що іпотечний договір та договір позики, вони є елементами одного ланцюжка аналогічних злочинів, вчинених ОСОБА_1 у період до моменту його затримання правоохоронними органами у квітні 2011 року. ОСОБА_2 вважає, що дії ОСОБА_1 по укладенню вказаних правочинів були направлені виключно на шахрайське заволодіння нерухомим майном позичальників, у тому числі й ОСОБА_2 .

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення суду апеляційної інстанції оскаржується ОСОБА_2 лише у частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 28 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого позивачем було надано відповідачеві позику у сумі 19 500 доларів США, а відповідач зобов`язалася повертати позичені кошти частинами по 600 доларів США кожні три місяці до 28 грудня 2015 року і здійснити остаточне повернення позики у сумі 7 500 доларів не пізніше 28 січня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики 28 січня 2011 року між ними був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в іпотеку квартиру за АДРЕСА_1 , яка складається з 1 кімнати, житловою площею 14,3 кв. м, загальною площею 27,5 кв. м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 травня 1999 року, реєстраційний № 1-99-183935, виданого центром (відділом) приватизації державного житлового фонду управління комунального майна та приватизації головного управлінням економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням № 32378 від 12 травня 1999 року. Сторони домовились, що вартість предмета іпотеки складає 154 700 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року у справі № 628/137/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики встановлено факт неналежного виконання відповідачем її зобов`язань за договором позики від 28 січня 2011 року, а також стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики станом на 25 грудня 2013 року у розмірі 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 27 серпня 2014 року складало 478 702,13 грн, та стягнуто судові витрати у сумі 3 441 грн.

ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики від 28 січня 2011 року, а також рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року у справі № 638/137/14-ц не виконує.

Суди встановили, що відповідачем не надано доказів виконання зобов`язань за договором позики від 28 січня 2011 року.

При скасуванні рішення суду першої інстанції на ухваленні нового про задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції усупереч вимог статі 39 Закону України «Про іпотеку» суд не вжив заходи з метою встановлення початкової ціни продажу предмету іпотеки на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Тому суд апеляційної інстанції зробив висновок, що оскільки ОСОБА_2 не виконує зобов`язання за договором позики, то позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу іпотекодержателем ОСОБА_1 будь-якій третій особі покупцю за ціною, не нижчою встановленої суб`єктом оціночної діяльності у звіті від 07 липня 2017 року.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками судів з таких підстав.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 та зроблено висновок, що «звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».

У іпотечному договорі від 28 січня 2011 року № 326, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторони передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. У пункті 13 іпотечного договору передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого погодження іпотекодавця.

Оскільки сторони в іпотечному договорі передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду у частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалене без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення апеляційного суду у частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотекискасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_2 було сплачений судовий збір за подання за подання касаційної скарги у розмірі 292,32 грн, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року у частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовної вимоги у частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотекишляхом надання ОСОБА_1 права на продаж предмета відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року у частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ОСОБА_1 права на продаж предмета втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 292,32 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков