Ухвала

16 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 645/3446/16

провадження № 61-14852ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є у спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 про поділ майна, що є у спільній частковій власності.

Позов мотивований тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2016 року на праві приватної власності належить 139/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 113,0 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Іншим співвласником даного будинку, якому належить 61/200 його частин, є відповідач ОСОБА_1 . Співвласники зазначеного житлового будинку не можуть дійти згоди щодо поділу в натурі або виділу в натурі частки із спільного майна, а тому вказане питання підлягає вирішенню в судовому порядку. При вирішенні спору просить врахувати, що учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому. Суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки житлового будинку та належних будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

08 листопада 2017 року на підставі отриманого висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 11000/3220 позивач уточнила позовні вимоги та просила суд поділити майно, що перебуває у спільній частковій власності, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 113,0 кв. м, житловою площею 62,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на приміщення 1-5,1-2,1-4, 1-3, що знаходяться в житловому будинку літ. А-1, приміщення 1-6, 1-1, що знаходяться в прибудові літ. «а», тамбур літ. «а3», в якому знаходиться приміщення І, ганок літ. «а4», сараї літ. В, Г, вбиральню літ. З; та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору та оплати вартості експертизи.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року позов задоволено. Перерозподілено ідеальні долі співвласників у житловому будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на 609/1000 часток, замість 139/200 часток, за ОСОБА_1 - 391/1000 часток, замість 61/200 часток за першим варіантом висновку додаткової судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 4254 від 08 серпня 2018 року наступним чином:

Виділено у власність ОСОБА_2 у житловому будинку літ. «А-1», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , наступні приміщення: житлова кімната «1-2» площею 10,0 кв. м, житлова кімната «1-3» площею 9,2 кв. м, житлова кімната «1-4» площею 19,3 кв. м, кухня «1-5» площею 12 кв. м; по прибудові літ. «а» наступні приміщення: кухня літ. «1-1» площею 10,8 кв. м, комору літ. «1-6» площею 3,7 кв. м; по надвірним спорудам: тамбур літ. «а-3», ганок літ. «а-4», сарай літ. «Г», сарай літ. «В», вбиральня літ. «З», льох літ. «Б», ворота №7, замощення №4, хвіртка № 8, огорожа № 9, огорожа № 12, Ѕ частина огорожі №13, хвіртка № 16, Ѕ частина колодязя № 6, Ѕ частина замощення І, що складає 609/1000 часток від житлового будинку з надвірними спорудами.

Виділено у власність ОСОБА_1 у житловому будинку літ. «А-1», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , наступні приміщення: кухня літ. «2-2» площею 8,5 кв. м, житлова кімната «2-3» площею 19,9 кв. м, житлова кімната «2-4» площею 4,4 кв. м, комора літ. «2-5» площею 1,2 кв. м; по прибудові літ. «а» наступні приміщення: кухня літ. «1-1» площею 11,2 кв.м; по надвірним спорудам: ганок літ. «а-2», вбиральня літ. «Д», льох літ. «Е», огорожа № 10, хвіртка № 11, Ѕ частина огорожі № 13, хвіртка № 14, ворота № 15, Ѕ частина колодязя № 6, Ѕ частина замощення І, що складає 391/1000 часток від житлового будинку з надвірними спорудами. Припинено право спільної часткової власності співвласників у зв`язку з виділенням їх часток майна в натурі.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для здійснення поділу провести необхідні переобладнання: в перегородці між приміщеннями 1-1 та 2-1 дверний блок демонтувати, проріз закласти; улаштувати самостійні системи опалення, газопостачання, електрозабезпечення у виділюваних частинах, розподіл горищного приміщення житлового будинку проводити по лінії червоного кольору, зазначеної у додатку № 1 висновку додаткової судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 4254 від 08 серпня 2018 року, без зведення перегородки.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомити органи державного архітектурно-будівельного контролю, місцеві органи виконавчої влади про здійснення переобладнань, погодити переобладнання з органами державного пожежного нагляду, газовим господарством та електрозбутом, виконати ці переобладнання за проектом, розробленим організацією, яка має ліцензію на виконання даного виду робіт.

Зобов`язано ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію ОСОБА_2 у розмірі 21 274 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп. за подання позовної заяви та 7 836 грн за проведення експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначений судовою експертизою варіант № 1 наближений до розміру ідеальних часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, передбачає незначну зміну часток у праві власності, а відповідно незначну компенсацію, що підлягає сплаті відповідачкою на користь позивача у розмірі 21 274 грн, оскільки частка відповідача збільшилась з 61/200 до 391/1000 часток. Такий варіант передбачає мінімальний обсяг робіт з переобладнання в житловому будинку, які слід виконати для створення двох ізольованих квартир, демонтувавши дверний блок та заклавши дверний проріз між приміщенням «1-1» та «2-1», що не потребує втручання в несучі конструкції житлового будинку.

Інші варіанти розподілу житлового будинку, не відповідають інтересам сторін. Зокрема, варіант № 2, на якому наполягала відповідач, передбачає значне відхилення від належних сторонам на праві власності часток ( ОСОБА_2 виділяється 391/1000 часток замість 139/200, та грошева компенсація на її користь 75 480 грн). Тобто вказаний варіант передбачає значну диспропорцію у частках співвласників, що порушує інтереси позивача ОСОБА_2 . Крім того позивач категорично заперечила зменшення її частки та отримання відповідної компенсації. Варіанти № 3-5 передбачають суттєві переобладнання в житловому будинку, виконання яких буде залежати від волі сторін, які змушені будуть понести значні витрати на їх проведення, що безумовно потягне за собою суттєві зміни в установленому способі життя.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2019 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що варіант № 1 розподілу житлового будинку, надвірних будівель найоптимальніше враховує інтереси обох співвласників, є найменш затратним способом поділу спільного майна. Такий варіант наближений до розміру ідеальних часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок та передбачає сплату на користь позивача відповідачем грошової компенсації ринкової вартості в розмірі 21 274 грн, оскільки частка відповідача збільшується з 61/200 до 391/1000 часток.

Варіант № 2 експертизи, на якому наполягає відповідач, передбачає значне відхилення від належних сторонам на праві власності часток ( ОСОБА_2 виділяється 391/1000 часток замість 139/200 та грошова компенсація на її користь 75 480 грн). Тобто вказаний варіант передбачає значну диспропорцію у частках співвласників, що порушує інтереси позивача ОСОБА_2 . Крім того позивачка категорично заперечила зменшення її частки та отримання відповідної компенсації.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не досліджено належним чином документи та законність виданих свідоцтв про право власності попередніх власників будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також судами, при ухваленні рішення про зміну ідеальних часток не було взято до уваги те, що ОСОБА_3 протягом сорока років проживала, утримувала, проводила ремонти, здійснила газифікацію та сплачувала комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_2 у спірному будинку. Позивач використовує квартиру АДРЕСА_3 для зберігання власних речей та меблів. Ремонт у приміщеннях № 1-1,1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 ОСОБА_4 ніколи не робив. Отже, судом було враховано лише інтереси позивача, при цьому інтереси відповідача жодним чином не було враховано.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є поділ майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є у спільній частковій власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик