Справа № 127/4224/17
Провадження № 22-ц/801/2742/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бар`як А.С.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 рокуСправа № 127/4224/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Константинова А.К.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/4224/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року, яка постановлена суддею Бар`яком А.С. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, о 13 год 13 хв,

в с т а н о в и в :

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року визнано мирову угоду, укладену 18 квітня 2017 року в зазначеній справі на наступних умовах:

1. ОСОБА_3 визнає свої зобов`язання по сплаті суми боргу перед ОСОБА_2 у розмірі 10000 доларів США, що станом на день подання позовної заяви 20 лютого 2017 року, згідно курсу Національного банку України становить 270261,80 грн.

2. Сторони домовляються між собою, що по даній мировій угоді ОСОБА_3 в рахунок сплати суми боргу зобов`язується передати у власність ОСОБА_2 наступне нерухоме майно:

- приміщення по АДРЕСА_1 , що складається з цегляного приміщення літери а1-І, а2-І (в реєстрі прав власності на нерухоме майно літера Б-1) майнового комплексу овочесушильно-консервного заводу, загальною площею 691,6 кв.м., що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору міни від 03 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Гордійчуком В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 4668, право власності зареєстровано комунальним підприємством «Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером майна 5922542, частка 1/1;

- будівлю-котельні, літера б2-І, загальною площею 446,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного округу Гордійчуком В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2494, право власності зареєстровано комунальним підприємством «Радививлівське районне бюро технічної інвентаризації» 11 жовтня 2005 року, реєстраційний номер майна 2315385, частка 1/1.

3. Судові витрати, понесені ОСОБА_2 залишено за ним.

Провадження у справі закрито, у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також зазначив про втрату довіри до свого представника ОСОБА_4 .

Просив ухвалу суду скасувати, у задоволенні заяви про визнання мирової угоди від 18 квітня 2017 року відмовити. У разі застосування апеляційним судом ст.310 ЦПК України 2004 року, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року скасувати, а позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою та заяву про визнання мирової угоди від 18 квітня 2017 року залишити без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01 вересня 2017 року прийнято відмову представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 від апеляційної скарги на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у даній справі, апеляційне провадження закрито.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 01 вересня 2017 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Таким чином, при новому розгляді, апеляційний суд враховує вказівки, які містяться в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" № 5 від 12 червня 2009 року, з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з`ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об`єктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення ст. ст. 174, 175 ЦПК 2004 року та до ухвалення відповідного судового рішення роз`яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив з відповідності її умов вимогам закону. Однак такий висновок суду є помилковим.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 175 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Частиною 5 цієї статті передбачено, що закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, виходячи із змісту ст. 175 ЦПК України 2004 року, укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

Відповідно до пункту 24 постанова Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», з`ясовуючи після доповіді про обставин справи, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду, головуючому необхідно уточнити, в якому обсязі та з яких підстав підтримується позов або в якій частині визнається позов, а якщо сторони мають намір укласти мирову угоду, то на яких конкретно умовах.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав та людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою (а.с.2 4).

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення грошових коштів за розпискою та саме наведені обставини становили предмет спору, питання щодо передання у власність вищезазначеного нерухомого майно відповідача ОСОБА_3 , яке знаходиться по АДРЕСА_1 , не було предметом розгляду справи.

Разом з тим, не зважаючи на викладене, суд першої інстанції визнав за можливе затвердити умови укладеної мирової угоди та визнав перехід права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , що не було предметом спору і не заявлялось у позовній заяві, чим порушив норми процесуального права.

Зокрема, також порушено правила виключної підсудності розгляду спору щодо спорів з приводу цього нерухомого майна (ч.1 ст.114 ЦПК України 2004 року).

Також суд першої інстанції не перевірив, чи був ОСОБА_3 поінформований про наслідки укладення мирової угоди, чи не суперечать закону умови мирової угоди, чи не порушують права останнього, оскільки мирова угода фактично звелись до позбавлення його права на власність.

Крім того, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , був кредитором у цих правовідносинах, а також, що заява про затвердження мирової угоди не містить підписів усіх учасників справи, зокрема відповідача ОСОБА_3 .

Підставою для скасування ухвали суду відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі слід скасувати у зв`язку з порушенням норм процесуального права ст.175 ЦПК України в редакції, чинній на момент постановлення ухвали, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню в частині скасування ухвали про затвердження мирової угоди не підлягає, а в частині закриття провадження у справі може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Матківська М.В.

Стадник І.М.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.