пр. № 2-з/759/250/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши заяву адвоката Олекси Людмили Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та встановленням заборони вчиняти дії,

ВСТАНОВИВ:

11.12.2019 року адвокат Олекса Л.А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, до завершення розгляду даної справи, з встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження такого майна та/або часток в ньому, та встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про право власності на таке майно, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування заяви зазначає, що жодного правочину щодо вказаного об`єкту нерухомого майна за період з 02.06.2014 року не вчиняв та вчиняти не міг, довіреностей на представництво його інтересів з правом розпорядженням майном - не надавав. Позивач з 02.06.2014 року перебуває за межами території України, в`їзд на територію України не здійснював. Однак, як стало відомо позивачу з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до інформаційної довідки від 19.11.2019 року №189318541, майно з невідомих підстав обліковується в ДРРП за ОСОБА_2 як власником 1/4 майна та власником 3/4 майна. Підставами виникнення права власності на майно вказані дублікати договору купівлі-продажу №1193 від 17.09.2018 року та №1605 від 17.09.2018 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33546137 від 24.01.2017 року та індексний номер 3354968 від 24.01.2017 року відповідно).

Крім того, адвокат Олекса Л.А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , звертає увагу суду, що право власності позивача щодо вказаного нерухомого майна вже порушувались шляхом вчинення неправомірних дій, спрямованих на незаконне відчуження майна третім особам. Так, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року по справі №759/19365/15-ц вже визнаний недійсним договір купівлі-продажу майна, укладений нібито представником ОСОБА_3 нібито від імені позивача, а як встановлено у висновку судово-почеркознавчої експертизи №900/9401/16-32 від 07.12.2016 - на підставі підробленого підпису на довіреності від позивача. Таким чином, договір купівлі-продажу майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник Оленою Юріївною, реєстраційний №1672 від 12.06.2015 року, визнаний недійсним, як і довіреність, на підставі якої він був укладений. Вказане рішення суду першої інстанції та постанова Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року залишені без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року по справі № 759/19365/15-ц.

Представник позивача зазначає також, що з відповідачем позивач самостійно або через уповноважених осіб жодних договорів не укладав, інших правочинів щодо майна не вчиняв, таким чином, підстави набуття відповідачем у власність майна - невідомі.

Представник позивача припускає, що за час судового розгляду справи №759/19365/15-ц іншими особами було здійснено без волі позивача подальше відчуження майна (імовірно - кількаразове) з метою створення «ланцюга» договорів купівлі-продажу, для ускладнення повернення майна законному власнику - позивачу.

Представник позивача вважає, що за обставин даної справи необхідним є вжиття заходів забезпечення позову для створення гарантій можливості виконання рішення суду по даній справі, зважаючи на вже неодноразові спроби відчуження майна в протиправний спосіб (як це встановлено та підтверджено судовими рішеннями) та тривалий період, необхідний для відновлення стану, що передував порушенню прав позивача. Представник позивачаприпускає, що перебування майна в володінні відповідача є наслідком таких протиправних дій третіх осіб. Більш того, рішеннями судів вже підтверджено, що майно вибуло з володіння позивача на підставі документів з ознаками підроблення, що є прямим доказом намірів невстановлених осіб по відчуженню майна з володіння позивача з унеможливленням його повернення за будь-яких умов.

Крім того, на переконання представника позивача, у випадку неможливості швидкого виконання рішення суду після його прийняття, це може призвести до безповоротних негативних наслідків для позивача, адже, відповідач має можливість продовжити ланцюг послідовних відчужень майна, що зробить рішення суду по даній справі у випадку задоволення позову виключно декларативним, неможливим до виконання та неефективним, а права позивача залишаться порушеними та неможливими до відновлення. Крім того, позивач вимушений буде звертатись з аналогічним позовом до наступних володільців майна, у випадку відчуження майна відповідачем в процесі розгляду даної справи.

Дослідивши матеріали справи та заяву про забезпечення позову, суддя дійшов висновку про її задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, однією із причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення.

При цьому закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч. 1 ст. 149 ЦПК України.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Встановлено, що предметом спору є витребування нерухомого майна від відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 911/527/19 зазначено, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову. При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З огляду на викладене та враховуючи предмет спору, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, так як невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи предмет позову та вимоги чинного законодавства, суд вважає за необхідне вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К»), з встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження такого майна та/або часток в ньому, та встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про право власності на таке майно, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На підставі викладеного та беручи до уваги те, що обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить не відновлюваної шкоди відповідачу чи третім особам, а також відсутність обставин, визначених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави для зустрічного забезпечення.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

УХВАЛИВ:

Заяву адвокат Олекса Л.А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та встановлення заборони вчиняти дії - задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , площею 952,2 кв.м. (будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, до завершення розгляду даної справи, з встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження такого майна та/або часток в ньому, та встановленням заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про право власності на таке майно, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Позивач - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: І.Ю. Миколаєць