22-ц/804/2334/19
266/4333/19

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/4333/19

Номер провадження 22-ц/804/2334/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,

секретар Герасимова Г.Є.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року, у складі судді Федотової В.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в квартиру,

В с т а н о в и в:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати їй ключі від квартири та вселити в дану квартиру.

В мотивування позову зазначила, що 23 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Наприкінці жовтня 2018 року шлюбні відносини між сторонами припинились. Судовим наказом Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 10 травня 2019 року до повноліття дитини. Заочним рішення цього ж суду від 02 липня 2019 року шлюб між сторонам розірваний. 12 липня 2019 року позивач з дитиною поїхала до рідних, наступного дня 13 липня 2019 року повернувшись до дому, не змогла потрапити у квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживає та зареєстрована, і яка є спільною сумісною власністю подружжя. 12 липня 2019 року відповідачем замінено дверні замки, що стало відомо від сусідів. За даним фактом позивач звернулась до органів національної поліції із заявою про насильство в сім`ї та про самоуправні дії відповідача. Також позивач звернулась до керівника відповідача за місцем роботи в ГУНП в Донецькій області. В квартирі залишились її особисті речі та речі дитини. Відповідач повідомив її про те, що належні їй речі не поверне, в квартиру не пустить.

Одночасно з позовом, 22 липня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій просила заборонити відповідачу ОСОБА_2 перешкоджати їй та дитині будь-яким чином користуватися житлом в квартирі АДРЕСА_1 та її особистими речами до закінчення розгляду позову по суті.

В мотивування заяви зазначила, що на даний час виникла необхідність в забезпеченні позову, оскільки позивач зареєстрована з неповнолітньою дитиною в даній квартирі як тимчасово переміщені особи, в ній знаходяться її особисті речі, іншого житла вона не має. Відповідач в цій квартирі не проживає, мешкає в будинку АДРЕСА_2 пустує.

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_2 перешкоджати ОСОБА_1 та дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будь-яким чином користуватися житлом квартирою АДРЕСА_1 та її особистими речами, які знаходяться в даній квартирі до закінчення розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в квартиру по суті.

Не погоджуючись з даною ухвалою, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просив скасувати ухвалу суду.

Зокрема зазначив, що судом постановлено оскаржувану ухвалу до вручення йому позовної заяви та не маючи відзиву на позовну заяву.

Судом першої інстанції не з`ясовано, що дана квартира є особистою власністю відповідача, позивач в квартирі не прописана, її особистих речей в квартирі немає. Встановленим судом забезпеченням позову порушується його право власності, гарантоване ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України.

Суд, ґрунтуючись на припущеннях, безпідставно визначив позивачу право користування квартирою, не зазначив яким чином відповідач унеможливіть виконання можливого рішення на користь позивача.

Крім того, Приморським ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області за фактом крадіжки з вказаної квартири проходить досудова перевірка (ЄО 9677 від 06.08.2019 року) відносно ОСОБА_1 .

На виконання статті 360 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не подано відзив на апеляційну скаргу.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.57, 58). Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності (а.с.59).

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з положень частин 1, 2 статті 150, частини 1 статті 153, частини 1 статті 157 ЦПК України, та прийшов до висновку, що є підстави припустити, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте вказаний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з частиною 10 статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до частини 1 статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в пунктах 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Разом з тим, судом першої інстанції не наведено обґрунтувань висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднути або зробити неможливим виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 23 квітня 2010 року укладено шлюб (а.с.6).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

Згідно з договором дарування квартири від 20 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А., номер за реєстром 2719, дарувальник ОСОБА_4 передав у дарунок, а обдарований ОСОБА_2 прийняв у дар трикімнатну квартиру за номером АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

ОСОБА_1 разом із малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , взято на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою від 07.06.2016 року № , термін дії якої 09.12.2016 року продовжено безстроково (а.с.4).

Відповідно до довідки від 07.06.2016 року № ОСОБА_2 взято на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання - АДРЕСА_3 , термін дії довідки продовжено безстроково (а.с.10).

Як вбачається з акту № 150 про фактичне проживання та довідки про склад сім`ї № 151 від 21 травня 2019 року, виданих комітетом самоорганізації населення «Криштальний», ОСОБА_1 фактично проживає разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , склад сім`ї - дві особи (а.с.14, 14 зворот).

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Ясинувата Ясинуватського міськрайонного управління юстиції Донецької області 23 жовтня 2010 року, актовий запис № 67, розірвано. Рішення набрало законної сили 02 серпня 2019 року (а.с.37).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, судом першої інстанції не надано оцінки відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_1 , котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, та їх співмірності. Так, позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою, передати ключі та вселити її. В заяві про забезпечення позову ставить вимоги про заборону перешкоджати їй та дитині користуватись квартирою та особистими речами. Отже, вимоги заяви про забезпечення позову щодо заборони перешкоджати користуватись квартирою дитині, а також особистими речами знаходяться поза межами позовних вимог.

Крім того, вимоги заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову за їх змістом є тотожними заявленим позовним вимогам, тому їх вирішення на стадії забезпечення позову, колегія суддів визнає передчасним.

Колегія суддів вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні, оскільки запропонований заявником ОСОБА_1 вид забезпечення позову є тотожним позовним вимогам, та фактично зводиться до вирішення спору по суті, відтак не може бути застосований судом.

Протилежний висновок суду є помилковим.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції від 24 липня 2019 року постановлена з порушенням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 22 липня 2019 року про застосування заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева

О.М.Пономарьова