Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/10563/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Литвинової І.В.

від 22 травня 2019 року

у справі №757/1884/19-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) про припинення поруки.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що згідно Договору поруки від 08.09.2008, вона є поручителем за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_3 , які виникли на підставі кредитного договору від 08.09.2008, строк повернення кредиту за яким до 08.09.2011.

Умовами договору поруки передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу встановлюється протягом п`яти років.

Позивачка, посилаючись на те, що Банк протягом п`ятирічного строку після настання дати повернення кредиту (08.09.2011) до поручителя з письмовою вимогою не звертався, у зв`язку з чим порука припинилась після закінчення строку, встановленого в договорі поруки (08.09.2016), просила визнати припиненю з 08.09.2016 поруку за договором поруки №08-02-27 П/1 від 08.09.2008, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивачка оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводів позивача, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що порука не припинилася, оскільки Банк вчасно звертався з претензійною вимогою та в подальшому з позовом до поручителя.

Суд також дійшов помилкового висновку, що порука діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Судом не взято до уваги, що позов подано банком до суду не на підставі договору поруки і ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_6 », не виступала як солідарний боржник. Предметом позову було звернення стягнення на предмет застави (автомобіль), заставодавцем якого була інша особа. Поручителі хоч і зазначені Банком у позові, однак до їх не заявлялися жодні фінансові вимоги. Дані обставини вбачаються із копії позовної заяви, наданої Банком, та копії рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25.06.2012.

Вказувала, що такі висновки суду першої інстанції суперечать нормам матеріального права та правовим висновкам, висловленим Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22.08.2018 по справі №2-1169/11.

Суд помилково ототожнює визначений в договорі поруки строк позовної давності для звернення до суду зі строком дії поруки, який не є строком захисту порушеного права, та його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Не пред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання овного зобов`язання у разі, якщо строк дії проруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду, вказувала, що судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20.03.2019 по справі №1411/3467/12 та в постанові від 10.04.2019 по справі №604/156/14-ц.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2019 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» подав пояснення, які за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу, та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконані, банком на адресу поручителя була надіслана письмова вимога, а обставини на які посилається позивач є необґрунтованими.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведності та необґрунтованості позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», Банк) та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №Д 08-02-27 МК, за умовами п. 1.1. якого у рамках програми мікрокредитування, при наявності вільних коштів, Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у межах суми, зазначеної в п. 1.2. даного Договору, на термін і на умовах, передбачених у даному Договорі, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені даним Договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно із цим Договором у повному обсязі.

Згідно п. 1.2. Кредитного договору сума кредиту становить 14 000,00 доларів США

Пунктом 1.3. Кредитного договору визначено, що термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток №1 до даного Договору), але не пізніше 08.09.2011. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п. 2.3.3., 2.4.1. даного Договору.

В пункті 7.1. Кредитного договору сторони погодили, що даний Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за даним Договором.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Кредитним договором №Д 08-02-27 МК від 08.09.2008 між 17 січня 2008 року укладено Договір застави рухомого майна, предметом якого є автомобіль Mazda, модель 3, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_7

Також, на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором 17 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 укладено Договір поруки №08-02-27 П/1, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_3 своїх обов`язків за кредитним договором від 08.09.2008, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 14 000,00 доларів США, а боржник зобов`язаний: повернути кредит в строк до 08.09.2011, сплачувати за його користування 18% річних в дату сплати процентів, згідно з графіком погашення кредиту, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі.

Відповідно до п. 2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів.

Колегія суддів вважає обґрунтованими наведені в апеляційні скарзі доводи щодо припинення поруки, з огляду на таке.

Пунктом 10 Договору поруки передбачено, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

В п. 11 Договору поруки сторони дійшли до згоди, що строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5-ти років (без зазначення від якої дати відбувається обчислення).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції від 12.04.2008 на час виникнення правовідносин між сторонами) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 та від 20 березня 2019 року у справі №1411/3467/12.

Отже, умова договору поруки про можливість кредитора звернутися з письмовою вимогою про виконання зобов'язання за кредитним договором не звільняє АТ КБ «ПриватБанк» від обов`язку виконати припис ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо подання позову до поручителя у межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязанння (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 20.04.2016 у справі №6-2662цс15).

Як зазначалось вище, умовами кредитного договору передбачено, що термін повернення кредиту, відсотків і винагороди повинні здійснюватися, відповідно до Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди (далі - Графік), який є невід`ємною чатсиною кредитного договору, але не пізніше 08.09.2011.

Згідно Графіку, суми, зазначені в цьому Графіку вказані у доларах США і повинні вноситися позичальником 15 числа кожного поточного місяця (а.с. 11).

Отже, сторони кредитного договору встановили, зокрема строк виконання позичальником зобов`язань з внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі зобов`язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов`язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладенийу постановах від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц).

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні, достатні, достовірні та допустимі докази пред`явлення Банком у строк, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимоги до поручителя про дострокове погашення заборгованості.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 29.11.2013, адресоване боржнику та поручителю, про дострокове погашення всієї суми заборгованості з нарахованими відсотками та штрафами, оскільки дане повідомлення направлено нібито в грудні 2013 року, тобто через два роки після настання строку виконання основного зобов`язання (08.09.2011).

Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів належними доказми факт звернення з позовом до поручителя, з огляду на таке.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи у вересні 2011 року банк звертався до суду з позовом до позичальника ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет застави, в якому просив звернути стягнення на предмет застави з наданням Банку повноважень від міені відповідача вчиняти правочин на відчуження предмета застави. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25.06.2012 позов задоволено частково. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16.10.2012 рішення суду першої інстанції від 25.06.2012 скасовано та позов задоволено у повному обсязі.

Разом з тим, як вбачається зі змісту вищевказаних рішень предметом позову було звернення стягнення на предмет застави, а не солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителів. Вимоги на підставі договору поруки, укладеного між ОСОБА_1 та Банком останнім не пред'являлися. При цьому, хоч поручителі і зазначені відповідачами, однак жодних вимог до останніх Банк не висував.

Відтак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що АТ КБ «Приватбанк», звернувшись у вересні 2011 року з позовом до позичальника та поручителя ОСОБА_1 , який рішенням суду від 16.10.2012 задоволено, а в подальшому - 04.12.2013 з вимогою про погашення заборгованості, довів належними доказами факт пред'явлення вимог до поручителя у встановлений законом строк.

Отже, матеріали справи не містять доказів, що Банк, відповідно до частини четвертої статті 554 ЦК України, протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явив вимоги до поручителя ОСОБА_1 .

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги наявність в договорі поруки умови про збільшений строк позовної давності (до 5-ти років), оскільки даною умовою договору сторони передбачили позовну давність для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права або інтересу. Договором поруки від 08.09.2008 не встановлено строку, після якого порука припиняється, при цьому строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 по справі №1411/3467/12).

Таким чином, судом першої інстанції помилково ототожнено визначений в договорі поруки строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права чи законного інтересу зі строком дії поруки, який не є строком захисту порушеного права.

Крім того, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 17.10.2018 у справі №490/5224/14-ц, якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивачки, що оскільки з моменту настання строку виконання осиного зобов`язання (08.09.2011) Банк протягом шестия місяців не звернувся з вимогою до поручителя, порука за договором від 08.09.2008, укладеного із ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 , на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України є припиненою.

Враховуючи те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає, що в силу ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні позивача до суду з даним позовом останнім сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, згідно квитанції №0.0..1 від 15.01.2019. Також, згідно квитанції №0.0..1 від 20.06.2019 ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1 152,60 грн.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 921,00 грн (768,40+1152,60).

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,- задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання поруки припиненою - задовольнити.

Визнати припиненою поруку за договором поруки №08-02-27 П/1 від 08 вересня 2009 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_10 .

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай