Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 331/2711/16-ц

провадження № 61-24820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «ПФ Флайт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя в складі судді Скользнєвої Н. Г. від 20 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Запорізької області вскладі суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В., від 10 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «ПФ Флайт» (далі - ПП «ПФ Флайт») про стягнення боргу за договором зворотної фінансової допомоги від 04 травня 2006 року, який в подальшому уточнював, та станом на день ухвалення рішення остаточно просив суд стягнути з ПП «ПФ Флайт» на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 105 132, 93 грн, з яких: 50 000 грн - сума основного боргу; 4 545,21 грн - три проценти річних; 50 587,72 грн - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, а також просив стягнути судові витрати на загальну суму 10 136,62 грн, з яких: 1 051,33 грн - судовий збір; 22,03 грн - банківська комісія; 9 063,26 грн - витрати на правову допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 04 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ПП «ПФ Флайт» було укладено договір зворотної фінансової допомоги № 1 (далі - договір), згідно умов якого ОСОБА_1 (позикодавець) зобов`язався надати ПП «ПФ Флайт» (позичальник) грошові кошти в сумі 50 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти у строки та на умовах, передбачених договором.

Позивач зобов`язання за вищезазначеним договором виконав належним чином та передав у власність відповідача 50 000 грн.

Відповідно до пункту 5 договору, з урахуванням змін, внесених 16 березня 2009 року, відповідач зобов`язався повернути позивачеві зворотну фінансову допомогу до 31 грудня 2013 року.

Посилаючись на те, що відповідач зобов`язання з повернення грошових коштів не виконав, у зв`язку із чим станом на 11 січня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми становить 105 132, 93 грн, позивач просив суд стягнути з відповідача указану суму заборгованості та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором зворотної фінансової допомоги є не обґрунтованими та не доведені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 04 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ПП «ПФ Флайт» було укладено договір зворотної фінансової допомоги № 1, згідно умов якого ОСОБА_1 надав ПП «ПФ Флайт» грошові кошти в сумі 50 000 грн, а підприємство зобов`язалось повернути зазначені кошти у строки та на умовах, передбачених договором. Відповідач не виконав свого зобов`язання із повернення коштів протягом трьох років, що передбачено пунктом 5 указаного договору, тобто до 04 травня 2009 року. Позивач не надав судам належних та допустимих доказів зміни строку виконання указаного зобов`язання, оскільки між сторонами договору не було укладено додаткової угоди до договору, як це передбачено пунктом 10 договору зворотної фінансової допомоги № 1. У зв`язку із зазначеним, при зверненні до суду із даним позовом у березні 2016 року позивач пропустив визначений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові в даній справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Суд першої інстанції помилково вважав позов не доведеним та не обґрунтованим, оскільки відповідач не виконав зобов`язань із повернення спірної суми зворотної допомоги. Апеляційний суд помилково вважав, що сторонами не було погоджено збільшення строку виконання зобов`язання із повернення указаного боргу, оскільки позивач надав лист підприємства із пропозицією збільшити строк виконання спірного зобов`язання (оферту), а позивач надав відповідь, якою погодився на збільшення такого строку до 31 грудня 2013 року (акцепт). Тобто, при зверненні до суду із даним позовом ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2017 року представник ПП «ПФ Флайт» - адвокат Біленко О. В., подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зокрема, судами вірно установлено, що між сторонами договору не було жодних домовленостей про зміну строку виконання зобов`язання із повернення зворотної фінансової допомоги. Перебіг позовної давності для звернення до суду із даним позовом для позивача почався з 04 травня 2009 року, у зв`язку із чим останній пропустив визначений законом строк позовної давності при зверненні до суду із даним позовом у березні 2016 року. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

15 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

05 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ПП «ПФ Флайт» було укладено договір зворотної фінансової допомоги № 1, згідно умов якого ОСОБА_1 надав ПП «ПФ Флайт» грошові кошти в сумі 50 000 грн, а підприємство зобов`язалось повернути зазначені кошти у строки та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 5 договору сторони вказали, що позичальник повертатиме зворотну фінансову допомогу протягом трьох років шляхом видачі готівки з каси підприємства.

Строк дії договору починається з моменту підписання цього договору (пункт 9 договору).

Згідно пункту 10 договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

ПП «ПФ Флайт» не виконало своїх зобов`язань за договором та не повернуло ОСОБА_1 суму зворотної фінансової допомоги.

За змістом листа від 02 березня 2009 року ОСОБА_1 запропонував ПП «ПФ Флайт» внести зміни, зокрема, до спірного договору та викласти пункт 5 договору у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зворотну фінансову допомогу до 31 грудня 2013 року».

За змістом листа від 16 березня 2009 року ПП «ПФ Флайт» приймає пропозицію ОСОБА_1 , зокрема, щодо викладення пункту 5 договору у наступній редакції: «Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зворотну фінансову допомогу до 31 грудня 2013 року».

ПП «ПФ Флайт» заперечувало отримання від ОСОБА_1 листа від 02 березня 2009 року із пропозицією внести зміни до договору, прийняття такої пропозиції підприємством та надсилання позикодавцю листа від 16 березня 2009 року про прийняття таких змін.

Судами установлено, що бланк ПП «ПФ Флайт», на якому розміщено текст від 16 березня 2009 року, не використовується підприємством з 2007 року.

З 2007 року ПП «ПФ «Флайт» здійснювало діловодство з використанням бланку іншої форми іншого змісту, відмінний від того, на якому підготовлений документ від 16 березня 2009 року.

Згідно із висновком експертів Будзієвського М. Ю. та Рясного П. О. № 305/306/307-16 за результатами проведення комплексної судової технічної експертизи документів за матеріалами даної справи бланк підприємства та текст листа роздруковані на різних пристроях, електрографічним методом копіювання, тобто шляхом пропуску невідомою особою (старого, списаного) бланку через копіювальний апарат.

На документі від 16 березня 2009 року міститься підпис директора підприємства ПП «ПФ Флайт» та печатка підприємства.

Судами установлено, що директор Деревятников С. В. , у зв`язку з багаторазовими відрядженнями, залишав бланки підприємства з його підписами на випадок термінової необхідності підготовки листа на бланку за його підписом.

До цих бланків мав вільний доступ ОСОБА_1 , який є співвласником статутного фонду ПП «ПФ Флайт».

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що сторонами договору зворотної фінансової допомоги не було внесено змін до договору у спосіб, який обумовлено пунктом 10 договору, зокрема щодо строку виконання позичальником зобов`язань за таким договором.

Строк виконання позичальником зобов`язань за договором закінчився 04 травня 2009 року.

Із позовом до суду про стягнення спірної заборгованості ОСОБА_1 звернувся у березі 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови укладеного між сторонами договору зворотної вимоги ПП «ПФ Флайт» не виконало та не повернуло спірну заборгованість до 04 травня 2009 року.

Разом з тим, судами установлено, що сторони не вносили до указаного договору змін, зокрема, щодо строку виконання зобов`язання позичальника із повернення коштів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано недоведеністю позивачем його позовних вимог по суті спору, у зв`язку із чим у позові ОСОБА_1 суд відмовив.

За наслідками апеляційного перегляду даної справи, апеляційний суд зазначив про необхідність зміни рішення районного суду в частині правового обґрунтування відмови в позові, чим фактично скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові з підстав пропуску позивачем визначеного законом строку позовної давності при зверненні до суду.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що сторони не вносили змін до договору зворотної вимоги щодо строків виконання зобов`язання із повернення отриманих підприємством коштів та установивши, що відповідач не виконав указане зобов`язання у встановлений договором строк - до 04 травня 2009 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем визначеного законом строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом у березні 2016 року, що є підставою для відмови у позові в даній справі.

Верховний Суд вважає, що помилкове зазначення в резолютивній частині рішення суду апеляційної про зміну рішення районного суду, а не його скасування та відмову у позові з інших підстав, не призвело до невірного вирішення справи по суті.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності, зокрема, рішення апеляційного суду спростовуються матеріалами справи, змістом експертиз та поясненнями учасників справи, оцінених судом у їх взаємозв`язку, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Апеляційним судом вірно установлено невиконання відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги про помилковість висновків районного суду.

Доводи позивача про те, що сторони внесли зміни до договору щодо строку виконання зобов`язань, які також є доводами касаційної скарги, не знайшли свого підтвердження та належно спростовані апеляційним судом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками, зокрема, суду апеляційної інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення районного суду та відмовлено у позові з інших підстав - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько