Справа № 473/3449/19
РІШЕННЯ

іменем України

"30" серпня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований та мешкає за цією адресою.

В той же час, в будинку зареєстровані сини позивача відповідачі по справі, які з 25 грудня 2017 року в житловому приміщенні без поважних причин не проживають, будинком не цікавляться, комунальні послуги не сплачують, проте не знялися з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди у здійсненні права власності.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 не з`явилися, проте останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, проте надіслали на адресу суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та представника позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачами позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований та мешкає за цією адресою.

Разом з тим, в будинку також зареєстровані сини позивача ОСОБА_2 (з 26 вересня 2005 року) та ОСОБА_3 (з 14 липня 2003 року).

Однак, як вбачається з довідки квартального комітету №63 від 13 серпня 2019 року (а.с 24), відповідачі за місцем реєстрації з 25 грудня 2017 року не проживають. Вказана обставина визнається й відповідачами.

Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у здійсненні права власності.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте, такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту.

Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як раніше встановлено судом, відповідачі за місцем реєстрації не проживають понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин їх не проживання в будинку, зокрема створення їм будь-яких перешкод в проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.

За такого, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, оскільки, згідно позову, позивач не претендує на відшкодування понесених судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для втручання у ці правовідносини.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв