Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 755/7765/14-ц

провадження № 61-23245св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року у складі судді Чех Н. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2014 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення порядку самостійного користування квартирою, зобов`язання не чинити перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належними на праві власності частками квартири.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_5 . За життя батько вчинив заповіт, яким заповів квартиру

АДРЕСА_1 їм та ОСОБА_4 , тобто цю квартиру позивачами та відповідачем було успадковано в рівних частках - по 1/3 частині. Проте, на сьогоднішній день відповідач користується спірною квартирою одноособово, а вони як особисто, так і через своїх представників, позбавлені змоги вільно володіти та користуватися своїми частками у цій квартирі, оскільки не мають до неї вільного доступу. Відповідач не бажає зустрічатися з представниками позивачів для вирішення питань щодо режиму користування чи можливого відчуження квартири та розподілу коштів від її продажу. Вказують, що жодних конструктивних відповідей на неодноразові письмові звернення відповідач не надає. Оскільки 2/3 частини спірної квартири виділити в натурі неможливо, то вони просили встановити режим користування нею.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням неодноразово уточнених вимог позивачі просили виділити їм у володіння та користування кімнати площами

15,9 м 2 (під цифрою 3) та 10,4 м2 (під цифрою 2), відповідачу кімнату площею 15,9 м2 (під цифрою 4); зобов`язати відповідача не чинити їм особисто, а також їх представникам, перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні належними їм частинами квартири.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого

2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, щопозивачі в спірній квартирі не проживають, утриманням її не займаються, ніяких оплат за неї не здійснюють, жодного доказу з приводу вчинення відповідачем перешкод позивачам у користуванні спірною квартирою стороною позивачів не було надано чи зазначено, тому відсутні підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житлом. Безпідставними та бездоказовими є вимоги про усунення перешкод у володінні та розпорядженні позивачами належними їм на праві власності частками спірної квартири. Питання щодо визначення конкретного порядку користування спірною квартирою визначали, викладали в позовній заяві та в уточненнях саме представники, а не позивачі. Доказів того, що саме позивачі бажають такого чи іншого розподілу житлових кімнат, як вказують представники, суду не було надано. Також не надано доказів того, що позивачі мають намір повернутися до України відповідно з США та Ізраїлю та користуватися саме тими кімнатами, які зазначені в позовній заяві. Доручення, які мають представники позивачів, видані останніми на певні дії, основними з яких є питання, пов`язані з відчуженням частин спірної квартири, що належать позивачам, тому вимога про визначення порядку користування спірною квартирою заявлена не самими позивачами, а їх представниками на власний розсуд.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У березні 2017 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не було надано належної оцінки всім фактам, що мають істотне значення для справи, а деяким з фактів було надано не правильну оцінку, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивачів. Вказує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 через своїх представників було подано позов про встановлення порядку користування спірної квартирою, тому висновок судів обох інстанцій, що такі вимоги заявлені не ними, а їх представниками на власний розсуд, суперечить вимогам статті 239 ЦК України. Зазначає, що спірна квартира належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності в рівних частинах, однак протягом розгляду цієї справи в ній проживає лише відповідач, яка одноособово споживає комунальні послуги, будь-яких інших додаткових витрат щодо квартири відповідач не несе. Вказує, що відповідач неодноразово заявляла в судовому засіданні, що крім позивачів нікого іншого до квартири не допустить і говорити про її відчуження ні з ким, крім них, не буде, що в свою чергу повністю унеможливлює представницькі функції, оскільки позивачі навіть не можуть дізнатися від своїх представників про стан квартири, вони не можуть замовити експертну оцінку квартири, щоб визначитися з вартістю своїх часток у квартирі та квартири в цілому. Вказують, що суди обох інстанцій однією з підстав відмови у задоволенні позову зазначили той факт, що позивачами не надано доказів, що останні мають намір повернутися до України та користуватися спірним майном. Однак вказаний висновок суду суперечить нормам законодавства та порушує їх права, оскільки встановлення режиму користування майном - це є їх право, яке зумовлене наявністю у останніх спільної з відповідачем власності, на яке не може впливати ні їх місце проживання, ні місцезнаходження майна. Також зазначено, що користування належним їм майном не обов`язково повинно здійснюватися особисто ними, а можливе й через їх представників по довіреності, тому судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми статті 317 ЦК України.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

До вищого спеціалізованого суду надійшли заперечення ОСОБА_4 та її представників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у яких вони зазначали, що касаційна скарга не відповідає вимогам статтей 326, 328 ЦПК України 2004 року та сплачено судовий збір в неповному розмірі. Також зазначають, що касаційна скарга подана з порушенням встановлених законодавством строків на касаційне оскарження судових рішень, а вказані підстави для його поновлення не підтверджені належними доказами, тому не повинні братися до уваги. Вказують, що відповідач ніколи і нікому не чинила жодних перешкод у користуванні спірним нерухомим майном, однак заміть того, щоб їй подякувати за те, що вона самостійно утримує всю квартиру позивачі намагаються спричинити їй шкоду. Також вказували, що видані позивачами довіреності викликають у них сумніви стосовно їх дійсності, оскільки в них міститься чимало невідповідностей, зокрема щодо строку їх дії. Вважають оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що квартира

АДРЕСА_1 належить на підставі свідоцтв про право на спадщину

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках (по 1/3 частині).

Спірна квартира має загальну площу 61,0 кв. м, житлову площу - 42,2 кв. м та складається з трьох житлових кімнат - № 4 площею 10,4 кв. м, № 3 площею

15,9 кв. м та № 2 площею 15,9 кв. м; коридору - 6,5 кв. м; кухні - 7,9 кв. м; ванної - 2,1 кв. м; вбиральні - 0,9 кв. м; балкону, що примикає до кімнати № 4, та кухні, площею 0,7 кв. м.

Також судами встановлено, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає лише відповідач. Позивачі в спірній квартирі не проживають та не зареєстровані, оскільки постійно проживають на території інших держав, громадянами яких вони є.

Судами зазначено, що позивачі посилаються на те, що вони позбавлені можливості користуватися спірною квартирою, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні власністю, тому просили виділити їм у володіння та користування кімнати № 3 (15,9 кв. м) та № 4 (10,4 кв. м), а відповідачу - кімнату № 2 (15,9 кв. м).

Спірна квартира має житлову площу - 42,2 кв. м, тобто, на кожного співвласника припадає приблизно по 14,07 кв. м. З плану квартири слідує, що ізольованими кімнатами є № 4 (10,4 кв. м) та № 2 (15,9 кв. м), а кімната № 3 (15,9 кв. м) є прохідною.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України встановлено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13.

Отже, виходячи із аналізу вказаних норм законодавства, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Вказаний правовий висновок щодо застосування положень статті 358 ЦК України висловлений Верховним Судом України у постанові від 03 квітня

2013 року у справі № 6-12цс13.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Тобто суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходили з того, що позовні вимоги пред`явлені представниками позивачів та спрямовані на захист їх прав, а не прав самих позивачів, оскільки представниками не було надано доказів того, що позивачі збираються повертатися на територію України та користуватися своїми частками, у спільному майні.

Такий висновок судів першої та апеляційної інстанцій суперечить вимогам статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, оскільки суди належним чином не дослідили та не встановили фактичних обставин справи, не перевірили, чи можливо встановити визначений в позовній заяві порядок користування спірною квартирою, та не з`ясували, чи дійсно відповідач не чинить перешкоди представникам позивачів у виконанні останніми повноважень наданих їм відповідно до змісту довіреностей щодо розпорядження 1/3 частиною спірної квартири кожного з них.

Суди першої та апеляційної інстанцій зосередили свою увагу лише на тій обставині, що позивачі проживають за межами України та повертатися намірів не мають, тому їх права не можуть бути порушені. При цьому залишили поза увагою той факт, що 2/3 частини спірної квартири є їх приватною власністю, не залежно від того, чи планують вони в цій квартирі проживати.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд не встановив обставини, що мають суттєве значення, для вирішення справи.

Оскільки оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, такі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик