Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.07.2019 Справа №607/7109/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

з участю секретаря судового засідання Грабської Ю.І.

позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивачів адвоката Лучко Р.М.

представника відповідача адвоката Будз Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту,- встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 у якому просять встановити безоплатний сервітут на право проходу та проїзду до належного їм на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належної їм земельної ділянки за кадастровим номером :03:001:0409 через земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить відповідачу. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що проїзд до належної їм земельної ділянки, яку вони успадкували після смерті ОСОБА_6 можливий лише через сусідню земельну ділянку, що належить ОСОБА_4, оскільки інші земельні ділянки, з якими межує їхня ділянка є землями сільськогосподарського призначення. Відповідно до генплану забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення Скоморохівської сільської ради №48 від 30.09.2003 року на ім`я попереднього власника ОСОБА_6 заїзд до зазначеної ділянки здійснювався через сусідні земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Крім цього неможливість влаштування іншого проїзду встановлена рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 30.01.2001 року. З метою вирішення даної ситуації та укладення земельного сервітуту позивачі звертались до голови Скоморохівської сільської ради та Тернопільської районної адміністрації. Листом №01-1507/14 від 14.10.2014 року комісія з питань розгляду звернень громадян Тернопільської райдержадміністрації рекомендувала сільській раді організувати комісійний виїзд із залученням сторін конфлікту. Однак, Скоморохівська сільська рада у своєму листі від 27.02.2015 року повідомила, що у добровільному порядку ОСОБА_4 відмовилась від укладення договору земельного сервітуту. Зважаючи на вказане, позивачами 27.02.2015 року направлено відповідачу письмову пропозицію про укладення договору земельного сервітуту, яка залишилась без відповіді. Із врахуванням того, що у добровільному порядку укласти договір земельного сервітуту відповідач ОСОБА_4 відмовляється, позивачі просять встановити земельний сервітут у судовому порядку.

Ухвалою суду від 22.05.2015 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду.

Ухвалою суду від 22.02.2016 року у даній справі призначено комісійну судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

26.06.2018 року на адресу суду надійшов висновок експерта №3815/3816 від 14.06.2018 року та відновлено провадження у справі.

01.11.2018 року позивачі подали заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просять встановити безоплатний сервітут на право проходу та проїзду до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за кадастровим № :03:001:0409 через земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0018га(18,0 кв.м.) та розмірами по периметру 0,34;25.14;1.12;25.09 п.м. на земельну ділянку відповідачки по АДРЕСА_2 (згідно додатку №2 до висновку експерта №3815/3816 від 14.06.2018 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз).

Відповідач ОСОБА_4 15.11.2018 року подала відзив на позов у якому вказала, що заявлені позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають. Зазначила, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2002 року у справі, де позивачем була ОСОБА_1 , а відповідачем ОСОБА_4 вже було надано правову оцінку можливості встановлення земельного сервітуту для проходу та проїзду будинковолодіння ОСОБА_1 через земельну ділянку відповідача. При цьому, суд прийшов до висновку, що встановлення спірного проїзду через належну їй земельну ділянку буде занадто обтяжливим та зобов`язав її не чинити перешкод ОСОБА_1 та членам її сім`ї у здійсненні права проходу зі свого господарства до дороги загального користування на належній їй земельній ділянці шириною 1,93 м., а тому в силу вимог ч.4 ст.. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. На даний час позивачі безперешкодно користуються проходом шириною від 2,48 м до 3,16 м. довжиною 25,09 м, облаштованим нею з південної сторони її земельної ділянки по межі з господарством Івахів, що підтверджено висновком проведеної у даній справі земельно-технічної експертизи. Жодних нових обставин чи підстав для встановлення сервітуту для проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача, відмінних від тих, які були предметом розгляду судами у 2001-2002 роках позивачами не наведено. Відтак вимоги позивачів щодо повторного встановлення земельного сервітуту на право проходу до належного їм будинковолодіння та земельної ділянки є безпідставними. Зазначила, що матеріалами справи та висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи підтверджено, що позивачі мають можливість як проходу, так і проїзду на транспортному засобі до належного їм житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою без використання належної їй земельної ділянки, зокрема вони мають можливість влаштувати спірний проїзд через власну земельну ділянку, яку використовують для ведення особистого селянського господарства. Окрім цього у додатку №1 до висновку експерта відображений наявний (фактичний) проїзд позивачів до належного їм господарства, яким вони і користуються весь цей час, і будь-яких доказів неможливості його подальшого використання, зокрема з моменту звернення їх до суду із даним позовом, позивачами не зазначено. Вказала, що встановлення безоплатного земельного сервітуту на право проходу та проїзду позивачів до належного їм житлового будинку та земельної ділянки позбавить її можливості вільно користуватись належною їй земельною ділянкою призначеною для обслуговування житлового будинку, надвірних будівель та споруд, призведе до ще більшого зменшення площі її подвір`я та можливості забудови належної їй земельної ділянки. Відповідач вважає, що зазначені нею обставини відповідно до п.«б» ч.1 ст.102 ЗК України є підставою для відмови у встановленні земельного сервітуту та просить у задоволенні позову відмовити.

Позивачі подали відповідь на відзив. Зазначили, що відповідач помилково посилається на те, що в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року не підлягають доказуванню, оскільки положення даної статті можуть бути застосовані виключно за умови тотожності сторін, предмету та підстав позову, а вказане рішення ухвалене за участю інших сторін та відсутності повної ідентичності позовних вимог. Твердження відповідача про те, що вони мають можливість влаштувати проїзд через належну їм земельну ділянку сільськогосподарського призначення є безпідставними, оскільки відповідно до ч.3 ст.23 ЗК України для будівництва промислових підприємств, об`єктів житлово-комунального господарства, залізниць і автомобільних шляхів, ліній електропередач та зв`язку, магістральних трубопроводів, а також інших потреб, не пов`язаних з веденням сільськогосподарського виробництва надаються переважно несільськогосподарські угіддя або сільськогосподарські угіддя гіршої якості. Також просять врахувати існуючу практику Верховного Суду, зокрема постанову від 19.09.2018 року у справі №350/1091/16-ц та постанову від 25.06.2018 року у справі №156/10/17 зі змісту яких вбачається, що суди повинні враховувати вимоги п.3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» відповідно до якого у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі слід формувати мережу внутріквартальних проїздів, при цьому ширина проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, а з двома-5,5 м, до житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин. Крім цього вказали, що відповідно до приписів ст..ст. 91,103 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав суміжних землекористувачів, дотримуватись правил добросусідства, обрати такі способи використання земельних ділянок при яких власникам сусідніх ділянок завдається найменше незручностей.

Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив у яких просить відхилити аргументи позивачів, що викладені у відповіді на відзив. Зазначив, що ч.4 ст.82 ЦПК України виключає обов`язок доказування обставин, встановлених рішенням суду, що набрало законної сили, при розгляді іншої справи, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, висновок позивачів про застосування положень даної статті виключно за умови тотожності та повної ідентичності сторін, предмету та підставі позову є помилковим. Безпідставним є також посилання позивачів на норми ч.3 ст..23 ЗК України, оскільки нею регламентується порядок вибору земельних угідь для будівництва промислових підприємств, об`єктів житлово-комунального господарства, залізниць, автомобільних шляхів, ліній електропередач, що не має жодного відношення до предмету позову у даній справі. Також вказав, що наведена у відповіді на відзив практика Верховного Суду стосується вимог щодо розмірів доріг припланування міських та сільських поселень та усунення перешкод у користуванні наявними шляхами, однак спірна земельна ділянка , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 не була та не є дорогою загального користування, а призначена виключно для будівництва та обслуговування житлового будинку. Зважаючи на відсутність будь-яких правових та об`єктивних підстав для встановлення безоплатного сервітуту на право проходу та проїзду до належного позивачам житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні позиваі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник позивачів адвокат Лучко Р.М. позов підтримали та просять його задовольнити із врахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Будз Т.В. у судовому засіданні позов не визнав та просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2002 року вже встановлено сервітут на право проходу до належного позивачам житлового будинку за адерсою АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, при цьому позивачі мають можливість влаштувати проїзд до свого будинку із використанням належної їм земельної ділянки для сільськогосподарського виробництва, в той час як встановлення земельного сервітуту на право проїзду через належну ОСОБА_4 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 буде обтяжливим для неї та позбавить її можливості повноцінно використовувати зазначену ділянку, що призначена для обслуговування житлового будинку.

Заслухавши пояснення учасників справи, судового експерта, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що позивачі є співвласниками по ј частині житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право приватної власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 17.12.2002 року на підставі рішення виконкому сільської ради №34 від 30.08.2002 року.

Також позивачам на праві спільної часткової власності по 1/3 частині належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) кадастровий номер :03:001:0409 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер:7715560, виданим ОСОБА_1 , ОСОБА_2 реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області 08.08.2013 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер:35828573, виданим ОСОБА_3 реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області 02.04.2015 року.

Відповідачу ОСОБА_4 належать на праві приватної власності житловий будинок, земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:0453 , успадкована нею в порядку спадкувіання за заповітом після смерті ОСОБА_7 та земельна ділянка площею 0,0492 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :03:001:0454 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №27973077 від 11.10.2014 року; №27643141 та №27639842 від 03.10.2014 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03.10.2014 року, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В., за реєстром №1-107.

Рішенням Тернопільського районного суду від 18.09.2001 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 та зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_4 дотримуватись правил добросусідства, дозволяти ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 та іншим членам їх сім`ї прохід та проїзд до дороги загального користування через земельну ділянку довжиною 25,41 м та шириною 4м, що знаходиться на подвір`ї їх будинковолодіння та через ворота при вході на дане подвір`я з північної сторони сторони і не чинити їм перешкод у цьому. У решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю. Стягнуто з відповідачів в користь ОСОБА_6 100 грн. з кожного судових витрат за проведення земельно-технічної експертизи.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року вказане рішення Тернопільського районного суду в частині вирішення земельного спору та судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 та членам їх сім`ї у здійсненні їх права проходу зі свого господарства до дороги загального користування по земельній ділянці шириною 1,93 м, яка розташована з південної сторони земельної ділянки відповідачів по межі з господарством Івахів.

Зазначеним рішенням встановлено, що суд першої інстанції, встановивши своїм рішенням земельний сервітут на право проїзду позивачів через земельну ділянку відповідача, фактично вилучив у відповідачів частину присадибної земельної ділянки для влаштування дороги позивачам і тим самим встановив ОСОБА_7 , ОСОБА_4 обмеження у користуванні належною їм земельною ділянкою, які є надто обтяжливими.

Верховний Суд України своєю ухвалою від 17.04.2002 року відмовив у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 на рішення колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, не підлягає доказуванню той факт, що рішенням суду від 13.11.2001 року встановлено земельний сервітут на право проходу ОСОБА_1 та членів її сім`ї з належного їм будинковолодіння по АДРЕСА_1 до дороги загального користування по земельній ділянці шириною 1,93 м, яка розташована з південної сторони земельної ділянки, що на даний час належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та знаходиться за адресою АДРЕСА_2 по межі з господарством ОСОБА_14 .

У генплані забудови земельної ділянки індивідуального забудівника, виданому попередньому власнику будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 на підставі рішення Скоморохівської сільської ради №48 від 30.09.2000 року наявна примітка про те, що спільний заїз до садиби ОСОБА_6 проходить через садиби ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від дороги загального користування довжиною 25,41 м та шириною 4.0 м згідно ухвали Верховного Суду України від 17.04.2002 року.

Тернопільська райдержадміністрація листом за вих.. №01-1507/14 від 14.10.2014 року інформувала ОСОБА_2 про те, що його звернення щодо усунення перешкод в доступі до земельної ділянки було розглянуте 17.09.2014 року на засідання постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян, яка рекомендувала сільській раді організувати комісійний виїзд за участі представників відділу містобудування та архітектури районної державної адміністрації, відділу Держземагентства у Тернопільському районі, залучивши дві сторони конфлікту та подати пропозиції щодо вирішення даного спору.

24.11.2014 року ОСОБА_2 направив на адресу голови Скоморохівської сільської ради звернення у якому просив з метою сполучення домогосподарства, співвласником якого він є із дорогою загального користування зобов`язати його сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_15 укласти договір безкоштовного сервітуту на земельну ділянку шириною 4 м для проїзду та проходу.

У відповідь на вказане звернення комісія з питань земельних відносин агропромислового комплексу, охорони довкілля Скоморохівської сільської ради листом за вих. №336 від 01.12.2014 року повідомила, що сільська рада не наділена повноваженнями щодо зобов`язання громадян до укладення договорів земельного сервітуту та рекомендувала позивачу звернутись із вказаним питанням безпосередньо до ОСОБА_4

З повідомлення відділу містобудування та архітектури Тернопільської райдержадміністрації №14-1-15/15 від 16.02.2015 року вбачається, що відділом містобудування та архітектури Тернопілсьької райдержадміністрації 21.01.2015 року проведено комісійний виїзд щодо організації заїзду до власного домоволодіння, що перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 через землеволодіння ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 . На місці встановлено, що фактичного доступу до земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 окрім як через землеволодіння ОСОБА_4 не мають, що також підтверджується наявним у відділі опорним планом забудови с. Прошова. Окрім того у архіві відділу наявні матеріали генерального плану забудови земельної ділянки ОСОБА_6 спадкоємцями якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , видані у 2003 році та погоджені головним архітектором Тернопільського району, відповідно до якого передбачено спільнй заїзд до садиби через землеволодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від дороги загального користування довжиною 25,41 м та шириною 4,0 м.

25.02.2015 року ОСОБА_2 направив відповідачу проект договору про укладення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по належній їй земельній ділянці від 01.03.2015 року з метою забезпечення сполучення його домогосподарства з дорогою загального користування, який просив погодити у двадцятиденний термін.

Скоморохівська сільська рада листом від 27.02.2015 року за вих. №54 повідомила ОСОБА_2 про те, що 29.09.2014 року за участю голови Тернопільської РДА Строєвуса А.В. , першого заступника голови Тернопільської РДА Лихого Б.П., заступника голови Тернопільської районної ради Наконечного Р. І . в присутності Скоморохівського сільського голови Бодзюха П.П. в с. Прошова було проведено бесіду із ОСОБА_4 з приводу надання нею згоди на проїзд через її земельну ділянку членам домогосподарства ОСОБА_1 . В ході бесіди ОСОБА_4 усно відмовилась від укладення договору земельного сервітуту щодо проїзду через її земельну ділянку.

Рішенням виконавчого комітету Скоморохівської сільської ради Тернопільського району №33 від 27.11.2014 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проектної документації на будівництво та реконструкцію господарського будинку на власній земельній ділянці по межі з землями загального користування сільської ради в АДРЕСА_2 .

У виданому ОСОБА_4 відділом містобудування та архітектури Тернопільської райдержадміністрації будівельному паспорті реконструкції житлового та господарського будинків міститься схеми забудови земельної ділянки із приміткою наступного змісту: «Земельну ділянку залишити вільну від забудови (в тому числі встановлення огорожі) для організації доїзду до суміжної ділянки(згідно ДБН 360-92**) придатну для проїзду пожежних машин(3,5-4 м)».

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Порядок встановлення земельних сервітутів регулюється нормами статтей 401-406 Цивільного кодексу України та статтей 98-102 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 100 ЗК України сервіту може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові(володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервіту може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Аналогічні норми викладено у ст. 402 ЦК України за змістом частини третьої якої у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо-ст. 404 ЦК України.

Статтею 99 ЗК України передбачено, що власники або користувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в--1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в--2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г--1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

У відповідності до ч.2 ст. 404 ЦК України особа має право вимагати від власника(володільця) сусідньої земельної ділянки, в разі необхідності-від власника(володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту.

Згідно зі ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

З висновку проведеної за ухвалою суду земельно-технічної експертизи №3815/3816 від 14.06.2018 року вбачається, що відповідно до кадастрового плану належна позивачам земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0409 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 має складну конфігурацію та перевернуту «Г»-подібну форму. Відповідно до опису меж вказана земельна ділянка межує з наступними суміжними землекористувачами: від точки А до Б- землі ОСОБА_14 ; від точки Б до В. -землі ОСОБА_20 ; від точки В до Г-землі ОСОБА_21 ; від точки Г до Д-землі ОСОБА_20 ; від точки Д до Е-землі ОСОБА_22 ; від точки Е до Є-землі ОСОБА_1 ; від точки Є до А-землі ОСОБА_23 . Таким чином, зазначена земельна ділянка не межує ні із землями загального користування, ні із земельною ділянкою, що належить відповідачу ОСОБА_4 При аналізі кадастрового плану встановлено, що ОСОБА_1 є сама собі суміжним землекористувачем по лінії Е - Є , тобто користується ділянкою, що є суміжною із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0409 та примикає до вулиці з грунтовим покриттям. Відтак позивачі у даній справі мають можливість проїзду на транспортному засобі до належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 та до земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0409 за цією ю ж адресою, без використання земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 до будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0409 за цією ж адресою, можливий з використанням земельної ділянки, якою користуються позивачі у даній справі для ведення ОСГ (особистого селянського господарства( позначено зеленим штрихпунктиром у додатку №1 до висновку).

Також позивачі у даній справі мають можливість проходу до належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0409 за цією ж адресою, без використання земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 (позначено чорним штрихпунктиром у додатку №1 до висновку).

Таким чином, у позивачів по справі є технічна можливість проходу та влаштування проїзду на транспортному засобі до належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за кадастровим номером :03:001:0409 по АДРЕСА_1 , без використання земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 .

На час проведення дослідження позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають можливість проходу із належного їм домоволодіння АДРЕСА_1 до дороги загального користування. Наявний прохід має ширину від 2.48 м до 3.16 м та довжину 25.09. м та не забезпечує проїзд автомобіля, в тому числі швидкої і пожежної автомашини з вулиці до будинковолодіння позивачів по АДРЕСА_1 .(позначений чорним штрих пунктиром у додатку №1 до висновку).

Доїзд автомобілем позивачами здійснюється з тильної сторони належного їм будинковолодіння з ґрунтової дороги по сусідній земельній ділянці.(позначено червоним штрих пунктиром у додатку №1 до висновку).

Влаштувати по наявному проходу проїзд до будинковолодіння АДРЕСА_1 технічно не можливо, у зв`язку з тим, що ширина наявного проходу не відповідає вимогам, що ставляться до мінімальної ширини проїзду (3.50 м), а тому для влаштування проїзду до будинковолодіння позивачів необхідно встановити земельний сервітут площею 0,0018 га (18.0 кв. м) та розмірами по периметру 0.34; 25.14; 1.12; 25.09 п.м. на земельну ділянку відповідачки Ґудзик З.Т.по АДРЕСА_2 ( додаток №2). Зазначений сервітут буде відповідати вимогам будівельних норм та будівельному паспорту відповідачки.

У судовому засіданні експерт Сенейко І.Б. підтримав наданий ним висновок земельно-технічної експертизи №3815/3816 від 14.06.2018 року та вказав, що в результаті проведеного дослідження встановлено, що на даний час позивачі для проїзду до власного будинковолодіння та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 фактично користуються грунтовою польовою дорогою. Фактично проїзду з вулиці до їхнього будинку як такого не існує, оскільки наявний прохід за шириною є меншим та за своїми розмірами не відповідає вимогам ДБН для забезпечення належного проїзду автотранспорту, в тому числі пожежного чи швидкої допомоги, однак позивачі мають технічну можливість для влаштування проїзду до свого будинковолодіння з використанням належної їм земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Зазначив, що наявна польова дорога не має конкретних габаритів, вирішення питання чи можливий по ній проїзд пожежного транспорту та швидкої допомоги перед ним не стояло, він лише вказав, що існує проїзд, яким позивачі фактично користуються, а також зазначив, що є можливість влаштувати проїзд до їхнього будинковолодіння без використання земельної ділянки відповідача. Вказав, що відповідачі на власний розсуд розпоряджаються належною їм земельною ділянкою для ОСГ та можуть влаштувати по ній проїзд, оскільки це технічно можливо. Питання про те чи необхідно з цією метою проводити зміну цільового призначення земельної ділянки відноситься до правових питань та виходить за межі його компетенції. Зазначив, що на даний час надати відповідь на питання чи відповідатиме проїзд по польовій дорозі та через земельну ділянку позивачів вимогам ДБН немає можливості, оскільки цей проїзд потрібно влаштувати.Також експерт вказав, що наведену у висновку відповідь на питання №6 можна вважати варіантом земельного сервітуту. Пояснив, що на даний час існує наявний прохід до будинковолодіння позивачів через земельну ділянку відповідача шириною від 2,48 до 3,16 м, який не забезпечує можливості проїзду по ньому. З метою забезпечення проїзду по цьому проходу автотранспорту, в тому числі пожежного, його ширина повинна бути не менше 3,5 м і в такому випадку слід встановити земельний сервітут на ділянку відповідача по АДРЕСА_2 площею 0,0018 га з розмірами по периметру 0,34; 25,14; 1.12; 25.09 м.

Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується, що на момент розгляду справи позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають можливість проходу до належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0409 за цією ж адресою через земельну ділянку відповідача ОСОБА_4, шириною від 2,48 м до 3,16 м, яким користуються на підставі діючого земельного сервітуту, що встановлений рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2002 року, за відсутності будь-яких перешкод з боку відповідача. Відтак, суд не вбачає підстав для повторного встановлення позивачам земельного сервітуту на право проходу через земельну ділянку відповідача.

Окрім цього, судом встановлено, що позивачі також мають і можливість проїзду на транспортному засобі до належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0409 за цією ж адресою без використання земельної ділянки відповідача та здійснюють доїзд до свого господарства з тильної сторони належного їм будинковолодіння з ґрунтової дороги. Зазначеним шляхом позивачі безперешкодно користуються на протязі тривалого періоду часу, тобто фактично з моменту набрання законної сили рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року, а також мають технічну можливість влаштувати автомобільний проїзд до свого господарства через належну їм земельну ділянку, яку вони використовують для ведення особистого селянського господарства.

Тобто, на момент розгляду даної справи у позивачів є реально існуюча можливість як проходу, так і проїзду на транспортному засобі до належного їм житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 без використання земельної ділянки відповідача ОСОБА_4, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а також можливість облаштувати собі додатковий проїзд через власну земельну ділянку.

Також, суд зауважує, що у відповідності до ст.99 ЗК України власники або користувачі земельних ділянок мають право вимагати встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Водночас в ході розгляду справи встановлено, що належна відповідачу земельна ділянка по АДРЕСА_2 використовується нею за цільовим призначенням- для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, і через неї не проходить будь-який існуючий шлях для проїзду транспортних засобів до дороги загального користування. Окрім цього, на земельну ділянку ОСОБА_4 вже накладено обтяження у вигляді земельного сервітуту на право проходу позивачів до належного їм будинковолодіння та земельної ділянки, а відтак суд приходить до переконання, що за існуючих умов ухвалення рішення про встановлення додаткового сервітуту на право проїзду позивачів через земельну ділянку відповідача, буде вкрай обтяжливим для ОСОБА_4, оскільки призведе до фактичного вилучення частини земельної ділянки відповідача з метою влаштування дороги позивачам та по суті змінить рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13.11.2001 року, яке набрало законної сили.

Посилання позивачів на невідповідність існуючої грунтової дороги, що веде до належного їм житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 вимогам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» в частині вимог щодо визначення ширини проїжджої частини та забезпеченя проїзду по ній пожежного транспорту та автомобілів невідкладної медичної допомоги, суд не вважає достатньою підставою для втручання у право власності відповідача, оскільки, як уже зазначалось, власники або користувачі земельних ділянок мають право вимагати встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, однак в ході розгляду справи встановлено, що належна відповідачу земельна ділянка по АДРЕСА_2 використовується нею за цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд і через неї не проходить будь-який існуючий шлях для проїзду транспортних засобів до дороги загального користування. Крім цього, як встановлено висновком експерта, позивачі мають технічну можливість влаштувати необхідний проїзд для транспортних засобів через власну земельну ділянку, яку вони використовують для ведення особистого селянського господарства, а в матеріалах відсутні будь-які докази того, що відсутність сервітуту перешкоджала тій чи іншій екстреній службі виконати поставленні їй завдання.

Відповідно до пункту 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 ст.82, частиною 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях-ч.6 ст.81 ЦПК України.

Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують неможливість використання належного їм на праві власності майна, а саме житлового будинкку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0409 за цією ж адресою у зв`язку з відсутністю доступу до вказаного будинку та земельної ділянки, будь-яким іншим способом, окрім як шляхом встановлення земельного сервітуту на право проїзду через земельну ділянку відповідача, відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вказані висновки суду повністю узгоджують із правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 7 вересня 2018 року у справі No 127/1417/16-ц, від 17 вересня 2018 року у справі No 686/3104/16-ц, від 17 січня 2019 року у справі No 607/12777/17.

За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітутуна право проходу та проїзду до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за кадастровим № :03:001:0409 через земельну ділянку, що належить ОСОБА_4 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 слід відмовити за безпідставністю.

В силу вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст..ст.321, 401, 402,403, 404 ЦК України, ст..ст. 98, 99,100 ЗК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітутуна право проходу та проїзду до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за кадастровим № :03:001:0409 через земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п.15.5 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 .

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 .

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич