Справа № 282/578/19
Провадження № 4-с/282/1/19
У Х В А Л А

Іменем України

27 серпня 2019 року смт.Любар

Любарський районний суд Житомирської області в складі:

Головуючого судді: П.І. Гуцала

за участю секретаря судового засідання: Г.М. Войтович

скаржника: С.М. Слободенюк

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 на дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області на постанову про закриття виконавчого провадження № 36091741,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаною скаргою у якій зазначає, що на виконанні у Києв - Святошинському районному відділі державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області з 14.01.2013 року по 20.12.2016 року перебувало виконавче провадження № 36091741 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі ј части усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою для відкриття виконавчого провадження був виконавчий лист № 2-270 виданий 04.06.2002 року Любарським районним судом Житомирської області відповідно до рішення суду про стягнення аліментів.

Постановою державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області від 20.12.2016 року закінчено виконавче провадження відповідно до п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» чинної на час прийняття рішення.

Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця від 14.11.2014 року заборгованість боржника ОСОБА_2 , по сплаті аліментів станом на 01.11.2014 року становить 40101 гривню 91 копійку.

Боржник ОСОБА_2 , заборгованість по аліментах не погасив, а навпаки заборгованість по сплаті аліментів на багато зросла до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в супереч вимог ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» для скаржниці не направлялась та остання її не отримувала, а також не направлялася до суду з виконавчим листом відповідно до ч. 2 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження».

З таких обставин заявниця вважає постанову державного виконавця незаконною та просить:

Поновити строк звернення із скаргою до суду.

Визнати дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року виконавче провадження №36091741 неправомірними.

Зобов`язати державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державно виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області усунути порушення та поновити порушені права ОСОБА_1 .

Скасувати постанову державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області про закінчення виконавчого провадження від 20.12.2016 року виконавче провадження №36091741.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у скарзі на дії державного виконавця. Ствердила, що жодних коштів ОСОБА_2 з 2013 року їй не виплатив. Зазначила, що лише в квітні 2019 року отримала лист головного територіального управління юстиції в Київській області тому до цього часу не знала про закриття виконавчого провадження. На запитання головуючого повідомила, що зверталась раніше до державної виконавчої служби про направлення їй копії постанови про закінчення виконавчого провадження однак жодної відповіді їй не надходило. На прохання головуючого про надання будь яких письмових підтверджень про звернення до державної виконавчої служби, надати не змогла. Чому незверталась із скаргою з 2016 року по травень 2019 року пояснити не змогла.

Боржник ОСОБА_2 та представник державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання незявились. А тому після обговорення питання про можливість проведення засідання у відсутності даних осіб проти чого не заперечила скаржник та у відповідності до ч.2 ст.450 ЦПК України суд вирішив проводити засідання у відсутності вищезазначених осіб.

Заслухавши думку скаржниці, оглянувши матеріали скарги, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про поновлення строку для звернення до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до довідки розрахунку державного виконавця від 14.11.2014 року заборгованість боржника ОСОБА_2 , по сплаті аліментів станом на 01.11.2014 року становить 40101 гривню 91 копійку.

На запитання головуючого про наявність довідки про заборгованість станом на 2016 рік, скаржниця повідомила що така у неї відсутня. Ствердила, що зверталась до державної виконавчої служби про надання їй такої довідки однак останні не надали. На прохання головуючого про надання будь яких письмових підтверджень про звернення до державної виконавчої служби, надати не змогла.

Згідно відповіді начальника управління державної виконавчої служби О.Л. Вольф 20.12.2016 року державним виконавцем на підставі п.6 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно відповіді заступника начальника відділу управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області М.В. Кравчук, виконавче провадження №36091741 у архіві відсутнє.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою на постанову про закінчення виконавчого провадження №36091741, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу на рішення, дію чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно зі ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Згідно відповіді заступника начальника відділу управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області М.В. Кравчук, у Києво-Святошинському районному відділі державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження №36091741 з примусового виконання виконавчого листа Любарського районного суду від 04.06.2002 року по справі № 2-270 про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини всіх видів заробітку до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Натомість скарга на постанову про закінчення виконавчого провадження подана скаржником до суду 06.05.2019 р., про що свідчить відмітка про отримання скарги Любарського районного суду Житомирської області.

Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу і на наступні факти.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини всіх видів заробітку до досягнення сином повноліття, тобто до 12.03.2016 року датоване 04.06.2002 р.

14.01.2013 р. відкрито виконавче провадження, 20.12.2016 р. виконавче провадження закінчено.

Однак, починаючи з 2016 року ОСОБА_1 з жодними заявами, чи клопотаннями не зверталась.

Відповідно до змісту ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод право на справедливий суд передбачає і доступ до правосуддя і, зокрема гарантується тим, що суд має бути незаформалізованим, що знайшло своє відображення у рішеннях ЄСПЛ «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98, п. 62), «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року, заява № 15123/03.

У Рішенні в справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 23. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Відповідно до абзацу 3 п.22 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю „ДІД Коне" щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України „Про виконавче провадження" у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 41, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

В постанові Великої палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц вказано, що справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Тобто, і право на звернення зі скаргою, і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Крім цього, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Дійсно, у певних випадках про що йдеться у ст.ст. 127, 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк може бути поновлено судом.

Відповідно до вказаних вище норм закону, суду слід з`ясовувати чи пропущено особою строк на подання скарги та у випадку якщо так, чи є підстави для поновлення такого строку. Вказане стосується в особливому порядку випадків, коли рішення, дії чи бездіяльність оспорюються через значні проміжки часу, що має місце і у даному випадку.

Як вказано вище особа має право на оскарження дії, рішення чи бездіяльності державного виконавця у стислий десятиденний строк з дня, коли вона дізналась, або повинна була дізнатись про порушення її прав чи свобод.

Відповідно слід з`ясувати, коли заявник дізнався або міг дізнатись про оскаржуване ним рішення державного виконавця від 20.12.2016 р., оскільки у випадку коли особа не дізналась або не могла дізнатись про такі, строк про який йдеться не слід вважати пропущеним.

Слід також зазначити, що навіть у випадку, коли би суд прийшов до висновку про відрахування строку з 27.04.2019 р., то скаржник не пропустив би строк на звернення до суду зі скаргою і підстав поновлювати його б не було, оскільки скарга подана до суду 06.05.2019 року.

Жодних інших доводів про будь-які перешкоди, наявність об`єктивних, непереборних обставин, що перешкоджали скаржнику звернутися до суду, ним не наведено та доказів цього не представлено.

Причин ж, які б свідчити про поважність пропуску строку для подання скарги не наводилось та відповідно судом таких не встановлено.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою на постанову про закінчення виконавчого провадження №36091741, видану 20.12.2016 р. державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області.

Відповідно до ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вимоги норм ЦПК України суд прийшов до висновку про відмову в задоволені скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129-1 Конституції України, ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження", ст. 126, 127, 447-451 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 на дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області на постанову про закриття виконавчого провадження № 36091741 відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Любарський районний суд Житомирської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а особою, яка її оскаржує, але не була присутня у судовому засіданні при постановлені ухвали протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено 30 серпня 2019 року.

Суддя Гуцал П.І.