Справа №944/5018/19
Провадження №6/944/80/19
УХВАЛА

27.12.2019 року м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Карпин І.М.

з участю секретаря судового засідання Мельник Є.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яворові заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в :

Заявник звернувся в суд із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, мотивуючи тим, що ухвалою суду по справі №6-68/2011 подання державного виконавця задоволено, тимчасово обмежено його у праві виїзду за межі України до повного погашення боргу у розмірі 332867,59 грн. В ході примусового виконання виконавчого листа за 2-2712/10, виданого 20 вересня 2010 року Сихівським районним судом м.Львова, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Однак йому не було надіслано постанови про відкриття виконавчого провадження та викликів до державного виконавця, а відтак йому не було відомо про необхідність погашення боргу за даним виконавчим листом. Жодних повідомлень від державного виконавця, листів та постанов не отримував. Державний виконавець не надав жодних доказів того, що він вчиняв дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, за час виконання рішення він виїжджав за межі України або безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення. Верховний Суд в результаті перегляду справи №2-173/2011 у постанові від 29.05.2019 дійшов висновку, що у випадку забезпечення кредитних зобов`язань іпотекою боржник не може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон. В ході виконавчого провадження з метою реалізації майна для погашення боргу було здійснено оцінку арештованого державним виконавцем майна, що належить боржникові. Дане майно є предметом іпотеки по кредитному договору, укладеному зі стягувачем і неодноразово виставлялось на торги. На даний час вкотре проведено оцінку вказаного нерухомого майна і таке майно виставлено на торги з метою реалізації для погашення існуючого боргу. Крім того, з відміток на виконавчому листі вбачається, що виконавче провадження було завершене вже тричі:16.06.2012, 27.06.2013 та 27.06.2014 відповідно до п.3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: з тієї причини, що стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення. Така поведінка стягувача свідчить про те, що насправді не боржник ухиляється від виконання рішення суду, а стягувач відмовляється прийняте те виконання за рахунок заставного майна. Відповідно слід вважати, що оскаржувана ухвала постановлена без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи такої категорії, встановлення яких є необхідним при вирішенні питання про вжиття заходу обмеження прав особи, про який йдеться у поданні. Просить заяву задовольнити.

В судове засідання заявник та його представник ОСОБА_2 не з`явилися. Представник заявника подала заяву, в якій вимоги викладені в заяві підтримала, просила їх задовольнити, справу слухати за її відсутності.

Державний виконавець Яворівського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не з`явився, скерував клопотання, в якому просив проводити розгляд справи без його участі.

З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду заяви, встановив наступне.

25 травня 2010 року Сихівським районним судом м. Львова було винесено рішення у цивільній справі №2-2712/10 за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості по кредитному договору, відсотків по ньому, пені та штрафу на загальну суму 331047 грн 59 коп, судові витрати на суму 1820 грн.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 05.08.2011 задоволено подання державного виконавця, тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с.Рокитно Яворівського району Львівської області у праві виїзду за межі України до повного погашення боргу у розмірі 332867,59 гривень. З ухвали суду вбачається, що відповідно до даних виконавчого провадження боржник добровільно не виконує зобов`язання, передбаченого виконавчим листом №2-2712/2010 Сихівського районного суду м.Львова від 20.09.2010, у нього наявна заборгованість у розмірі 332867,59 грн.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

У п.2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (у редакції, чинній на момент розгляду подання судом) передбачено три окремих випадки обмеження громадянина України у виїзді за кордон, а саме: до виконання зобов`язань; до розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках; до забезпечення зобов`язань заставою.

Відповідно до п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент розгляду подання судом) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Таким чином право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

В ході виконавчого провадження з метою реалізації майна для погашення боргу було здійснено оцінку арештованого державним виконавцем майна, що належить боржникові. Дане майно є предметом іпотеки по кредитному договору, укладеному зі стягувачем і неодноразово виставлялось на торги. На даний час вкотре проведено оцінку вказаного нерухомого майна і таке майно виставлено на торги з метою погашення існуючого боргу.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки Європейський суд з прав людини зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov v. Bulgaria, 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст.13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Згідно з ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відомостей про те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань державний виконавець суду не навів, на майно боржника накладено арешт, проведено оцінку арештованого майна з метою його реалізації, відтак, суд вважає, що наявні підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було встановлено ухвалою суду від 05.08.2011, оскільки застосування такого заходу тривалістю понад 8 років є неспівмірним із конституційним правом на свободу громадянина вільно пересуватися і правом залишати територію України.

Керуючись ст. ст. 441 ЦПК України, суд

постановив:

заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Яворівського районного суду Львівської області по справі за №6-88/2011 від 05.08.2011.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду чи через Яворівський районний суд Львівської області.

Суддя І.М.Карпин