Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 359/247/15-ц

провадження № 61-31962св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2017 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 02 вересня 2006 року по 07 листопада

2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу ними придбана квартира

АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Посилаючись на те, що він та відповідач не можуть дійти згоди щодо поділу квартири добровільно, просив суд здійснити такий поділ, визнавши за ним право власності на 1/2 частини спірної вказаної квартири.

Справа судами розглядалася не одноразово.

Останнім рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 08 лютого 2017 року позов задоволено. В изнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Розділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сумісно набуте майно шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набута ними за спільні кошти, а тому підлягає поділу між ними на підставі вимог Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав рішення законним та обґрунтованим. При цьому, апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки зазначена обставина спростовується рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2013 року, яким їй було відмовлено у задоволенні позову про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У квітні 2017 року та ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою нарішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди в оскаржуваних рішеннях безпідставно посилаються на рішення Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2013 року, яким відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири особистою приватною власністю, оскільки підставою для відмови в позові було відсутність між сторонами спору, а не недоведеність позовних вимог.

Крім того, зазначала, що судами не надана належна оцінка її доводам щодо того, що позивач не був зареєстрований та фактично не проживав у спірній квартирі, оскільки ніколи не вважав себе її власником.

Також, суди надали оцінку доводам батька позивача, який був допитаний в суді першої інстанції як свідок, щодо надання ним частини грошових коштів для придбання спірної квартири, не звернувши уваги на те, що докази щодо факту передачі цих грошових коштів в матеріалах справи відсутні. Натомість матеріали справи містять її розписки, які свідчать про отримання нею у борг грошових коштів на придбання квартири.

Звертала увагу на те, що посилання позивача про отримання ним кредиту на здійснення ремонту у спірній квартирі є безпідставними, оскільки грошові кошти, отримані за кредитним договором від 16 травня 2008 року були витрачені позивачем на власні потреби.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якій зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Вказує на те, що судами правильно встановлено, що спірна квартира була придбана за рахунок їх спільних з відповідачем коштів. Те що, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі підтверджує й те, що позивач за згодою відповідача отримав кредит в банку, які витратив на ремонт квартир, а відповідач, за його згодою передала квартиру в іпотеку для забезпечення повернення кредиту.

Зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди відповідача з оскаржуваними судовими рішеннями, проте в чому полягає порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, заявником не зазначено.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року провадження № 61-31962ск18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 02 вересня 2006 року до 07 листопада 2009 року.

Під час перебування у зареєстровано шлюбі, а саме - 05 жовтня 2006 року сторонами була набута у власність квартира

АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано на ім`я відповідача 25 березня 2008 року.

05 жовтня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариство «Агробудмеханізація» (забудовником) було укладено договір про дольову участь у будівництві житлового будинку, предметом якого було фінансування відповідачем будівництва та отримання у власність об`єкту інвестування - спірної квартири.

09 жовтня 2006 року забудовником на ім`я ОСОБА_2 було видано довідку щодо здійснення нею інвестування коштів в розмірі 100 % загальної вартості площі об`єкту інвестування у розмірі 365 497,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири

АДРЕСА_1 особистою власністю

ОСОБА_2 було відмовлено.

Нормативно-правове обґрунтування

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідач, заперечуючи презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 посилалася на те, що придбання зазначеної квартири відбувалося за кошти, які їй надала її бабуся після продажу нерухомого майна, та коштів, які вона отримала в позику, що підтверджується належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Натомість позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження джерела грошових коштів на придбання спірної квартири, як і не довів свою участь у здійсненні ремонту та утримання квартири. Посилаючись на наведене, відповідач вважала, що квартира є її особистою приватною власністю.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд апеляційної інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказах, правильно виходив із того, що квартира

АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між подружжям у рівних частинах, оскільки внесення коштів за інвестиційним договором на придбання квартир саме відповідачем не спростовує презумпцію спільності майна подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що частину грошових коштів відповідачу надала її бабуся ОСОБА_7 , яка в свою чергу отримала грошові кошти від продажу належного їй нерухомого майна, були обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки відповідно до виписок з банківських рахунків, копії який долучені до матеріалів справи, бабуся відповідача після укладання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки отримані грошові кошти розмістила на депозитних рахунках, а зняла з рахунків вже після того, як відповідач сплатила 100 % вартості спірної квартири.

Посилання у касаційній скарзі на розписки, складені відповідачем про отримання у позику грошових коштів для придбання квартири у чоловіка її матері ОСОБА_8 , також не заслуговують на увагу, як такі, що не спростовують висновків суду, що спірна квартира є спільної сумісної власністю подружжя, оскільки допитаний в судовому засіданні, як свідок батько позивача також підтвердив, що надавав частину грошових коштів для придбання спірної квартири. Враховуючи наведене суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира була придбана в інтересах сім`ї за кошти, отримані сторонами для цієї мети від своїх рідних.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав жодного доказу своєї участі у придбанні спірної квартири не заслуговує на увагу, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в цьому випадку на відповідача.

Інші доводи касаційної скарги відповідача по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам процесуального законодавства щодо законності й обґрунтованості.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судовірішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик