Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.12.2019 Справа №607/10886/19

17 грудня 2019 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

Головуючої Черніцької І.М.

при секретарі судового засідання Бойко І.І.

сторони в судове засідання не з`явились

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з відповідача боргу за борговою розпискою від 30 липня 2018 року в сумі 277 455 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказали, що 30 липня 2018 року між сторонами по справі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у них кошти в розмірі 1900 доларів США, які зобов`язувся повернути після спливу шести місяців від дати написання розписки, а саме 30 січня 2019 року зі сплатою штрафних санкцій в розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення зобов`язання. На підтвердження факту передання коштів відповідачем була видана розписка. Однак, ні в зазначений в розписці строк, ні на даний час відповідач коштів не повернув.

Посилаючись на наведене, просили позов задовольнити та стягнути борг у гривневому еквівалентні у розмірі 277455 грн., з яких 50445 грн. - основний борг та 227000грн. - 5% від суми позики за кожен день прострочення з 30.01.2019 року по 01.05.2019 року.

Ухвалою суду від 06 червня 2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

27 серпня 2019 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики від 30 липня 2018 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що жодних коштів від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не отримував, відтак жодних зобов`язань перед ними в нього немає. Між ними не було укладено письмового договору позики. Розписка не є договором позики і не може з ним ототожнюватись, як і не може бути підтвердженням письмової форми договору позики.

Крім того, в оспорюваній розписці відсутні істотні умови договору та реквізити сторін, зокрема: не вказано місце вчинення, дійсних даних його особи та відповідачів, адресу їх реєстрації, проживання, не визначені умови, в який спосіб, з якою періодичністю, в який час та дати має відбутись погашення заборгованості, не зазначено про передачу грошей, їх місце та дату. У даній розписці визначена валюта - американський долар, що суперечить чинному законодавству України.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити зустрічний позов, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.

05 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив на зустрічний позов. Зазначили, що не погоджуються з фактами викладених у зустрічному позові, оскільки вони суперечать чинному законодавству. Укладений 30 липня 2018 року договір позики повністю відповідає вимогам чинного законодавства та містить всі істотні умови договору. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи, як його укладення так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відтак, розписка підтверджує не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноруч написана ОСОБА_3 розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Посилаючись на наведене, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову.

30.09.2019 року відповідач подав заяву про долучення до матеріалів справи рішення про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_4 . При цьому, зазначив, що у розписці чітко вказано про отримання у борг доларів США та не має будь-якого посилання на гривневий еквівалент.

У судове засідання позивачі не з`явились, хоча про час та місце були повідомлені у встановленому законом порядку.

Попередньо представник позивачів - адвокат Тришак О.Г. подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином. Попередньо подав зустрічний позов, де зазначив про розгляд справи за його відсутності, щодо первісного позову заперечує, а зустрічний позов підтримує та просить задовольнити.

Судом встановлено, що 30.07.2018 року ОСОБА_3 позичив у борг у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1900 дол. США, терміном на 6 місяців з дня написання розписки, тобто до 30.01.2019 року. У разі прострочення повернення грошови коштів у встановлений строк, ОСОБА_3 зобов`язався сплатити 5% від суми позики за кожен день прострочення.

Вказаний факт підтверджується оригіналом розписки, написаним власноручно ОСОБА_3 .

Відповідач, в порушення умов письмової розписки, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув позивачам позичені грошові кошти у встановлений строк та по даний час.

Оригінал розписки знаходився у позивачів та долучений до матеріалів справи за №607/10886/19.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За нормами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положенням ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Встановлено, що 30.07.2018 року ОСОБА_3 було власноручно написано розписку, згідно з умовами якої він позичив у позивачів кошти у розмірі 1900 дол.США, які зобов`язувався повернути зі спливом 6 місяців з дня написання розписки, тобто 30 січня 2019 року.

У встановлений строк та по даний час зобов`язання ОСОБА_3 не виконане та кошти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 останній не повернув.

Таким чином, діями відповідача порушено права позивачів, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивачів суми боргу в розмірі 1900 доларів США.

Крім того, згідно із вимогами ст.625 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Встановлено, що в розписці сторонами погоджено відповідальність за прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, а саме 5% від суми позики за кожен день прострочення.

Заборгованість позивачам не повернуто у встановлений строк, а тому останні мають право на стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, на 5 процентів від суми позики за кожен день прострочення, як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

В силу вимог ст.625 ЦК України розмір 5 процентів від суми позики суд розраховує наступним чином: з 31 січня 2019 року по 01 травня 2019 року від суми позики 1900 дол. США * 5%/100* 90 дні прострочення (січень 1д.+ лютий 28д.+березень 31д.+квітень 30д.), що становить 8550 доларів США.

Суд не приймає до уваги наданий позивачами розрахунок 5%, оскільки він не відповідає порядку його нарахування та кількості прострочених днів за даний період часу.

Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

В силу вимог ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до вимог ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Встановлено, що у договорі позики від 30 липня 2018 року, зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався сторонами.

Виходячи з викладеного можна зробити висновок, що договір позики укладено в іноземній валюті, а позивач просить стягнути позику еквівалентно до національної валюти, як це раніше надавалася можливість визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті.

Тому, з цих підстав, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі за №373/2054/16-ц визнала за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц., вказавши, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Вказаним договором позики не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому суд вважає, що правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 1900 дол. США відповідно за офіційним курсом НБУ не вбачається. Про вказані обставини також зазначив і відповідач у заяві від 30.09.2019 року.

Така позиція з подібними правовідносинами узгоджується з постановами Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі за № 638/10417/15-ц та від 28 серпня 2019 року у справі за №469/1578/16-ц.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивачів суми боргу за борговою розпискою від 30 липня 2018 року в сумі 1900 доларів США, на користь кожного по 950 доларів США та 5 процентів від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 8550 доларів США, на користь кожного по 4275 доларів США за період з 31 січня 2019 року по 01 травня 2019 року.

Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав та будь-яких доказів на спростування тверджень позивачів суду не представив.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів слід стягнути судовий збір в сумі 1387,22 грн.

Щодо зустрічного позову слід зазначити наступне.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилався на те, що коштів у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 він не позичав, а у оспорюваній розписці відсутні істотні умови та реквізити сторін, зокрема: не вказано місце вчинення, дійсних даних його особи та відповідачів, адресу його реєстрації, проживання, не визначені умови, в який спосіб, з якою періодичністю, в який час та дати має відбутись погашення заборгованості, не зазначено про передачу грошей їх місце та дату. Крім того, договір вчинений в іноземній валюті, що суперечить чинному законодавству України.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що укладений 30 липня 2018 року договір позики (розписка) повністю відповідає вимогам чинного законодавства та містить всі істотні умови договору, зокрема: місце вчинення договору, дані сторін договору, предмет договору, термін погашення заборгованості, відповідальність за прострочення виконання зобов`язання. Дана розписка написана та підписана власноруч ОСОБА_3 , чого останній не заперечив.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи, як його укладення так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відтак, розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноруч написана ОСОБА_3 розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Відтак, безпідставними є твердження відповідача про те, що він не отримував коштів від позивачів, оскільки спростовуються оригіналом розписки, долученої до матеріалів справи.

Інших доказів недійсності правочину позивачем не надано та судом не здобуто.

Із змісту вимог ст. 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено, недійсність договору позики від 30.07.2018 року, а тому підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом суд не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 89, 141, 263 - 265, 273, 354, 355, ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 625, 1046, 1048, 1049 Цивільного кодексу, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) в рівних частках борг за договором позики від 30 липня 2018 року у розмірі 1900 доларів США, на користь кожного по 950 доларів США та 5 процентів від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 8550 доларів США, на користь кожного по 4275 доларів США за період з 31 січня 2019 року по 01 травня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 сплачений судовий збір по 1387 грн. 22 коп. на користь кожного.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Т ернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Повне рішення складено 21 грудня 2019 року.

ГоловуючаІ. М. Черніцька