Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

місто Київ

справа № 212/1128/17-ц

провадження № 61-26768св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року у складі судді Козлова Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»

(далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 18 010, 80 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що, працюючи на підприємстві відповідача, 03 червня 2003 року, з ним стався нещасний випадок, внаслідок падіння. Рішенням МСЕК № 00368, серії 10ААА, первинно з 28 лютого 2011 року встановлено 5 % ступінь втрати професійної працездатності. Позивач зазначає, що внаслідок зазначеного нещасного випадку на підприємстві та втрати здоров`я, він змушений був тривалий час лікуватися, зазнаючи фізичні страждання, психологічний дискомфорт, що негативно впливає на його стан, а тому звернувся до суду з вимогами про відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, пояснивши, що оскільки причиною трудового каліцтва позивача є грубе порушення ним трудової і виробничої дисципліни, у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» відсутній обов`язок з відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі статті 1167 ЦК України. На переконання відповідача, зазначений нещасний випадок стався на підприємстві, проте, не з вини роботодавця, а з вини позивача, саме внаслідок його дій та бездіяльності, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку від 04 червня 2003 року. Також, відповідач зазначає, що позивачем невірно визначено норми законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, оскільки позивачу первинно встановлена втрата професійної працездатності у 1999 році.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що наявність трудового каліцтва у позивача підтверджено зібраними у цивільній справі письмовими доказами, а тому відповідно до статей 23, 1168, 1172 ЦК України, статей 173, 153 Кодексу законів про працю України вирішив частково відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами існували трудові правовідносини.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачем отримано виробничу травму під час виконання ним трудових обов`язків, відповідно, наявність у зв`язку з цим підстав, передбачених статтями 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, для відшкодування моральної шкоди. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що актом форми Н-1 від 06 червня 2003 року № 10/2003 дійсно не передбачено вини роботодавця у заподіянні шкоди, однак ця обставина не може бути підставою для відмови в позові останнього до роботодавця, оскільки, як це випливає з аналізу норм частини другої статті 153, статті 173, частини першої статті 237-1 Кодексу законів про працю України, до числа умов виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди відносяться наявність моральних страждань працівника або втрати нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника вживати додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина роботодавця не є умовою настання такого виду юридичної відповідальності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням процесуальних та матеріальних норм, є незаконним та необґрунтованим. Заявник зазначає, що суди не дослідили та не надали правової оцінки акту форми Н-1 від 06 червня 2003 року № 10/2003, відповідно до якого у настанні нещасного випадку наявна вина саме працівника ОСОБА_1 Вважає, що суди при визначені позивачу розміру відшкодування моральної шкоди не врахував конкретні обставини справи, а тому присуджений в судовому порядку розмір шкоди є істотно завищеним.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 червня 2003 року о 00 годин 30 хвилин, при виконанні трудових обов`язків підземного гірничого робітника очисного забою шахти «Родіна» ВАТ «Кривбасзалізрудком» (правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком»), з позивачем ОСОБА_1 стався нещасний випадок, у зв`язку із чим він отримав травму: частковий розрив двоголового м`яза лівого плеча.

Наказом від 04 червня 2003 року № 250 по ВАТ «Кривбасзалізрудком» утворено комісію з розслідування нещасного випадку, що стався 04 червня 2003 року о 00 годин 30 хвилин з підземним гірничим робітником очисного забою шахти «Родіна» ВАТ «Кривбасзалізрудком» ОСОБА_1 , яка зробила висновок, що єдиною причиною нещасного випадку є невиконання вимог інструкції з охорони праці потерпілим, про що складено акт проведення розслідування нещасного випадку форми від 06 червня 2003 року Н-5 та акт форми Н-1 від 06 червня 2003 року № 10/2003 про нещасний випадок, який пов`язаний з виробництвом.

Довідкою МСЕК № 003368 серії 10 ААА від 22 березня 2011 року ОСОБА_1 встановлено 20 % втрати професійної працездатності ( 15 % - повторно виробнича травма 1999 рік та 5 % - первинно втрата професійної працездатності виробнича травма 2003 рік).

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вирішуючи питання про підстави та розмір відшкодування моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з встановлених обставин: позивачу завдано шкоду здоров`ю на виробництві, 5 % (первинно) втрати професійної працездатності, врахували характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, у сумі 5 000, 00 грн.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не підтвердив достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань та розмір завданої йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки 5 % (первинно) втрати професійної працездатності, необхідність докладати зусилля та витрачати час на відновлення власного здоров`я спричиняє страждання та хвилювання. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, доводи касаційної скарги щодо відсутності належних доказів завдання моральної шкоди та її розміру фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, Верховний Суд зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача у зв`язку з виробничо травмою настало у 2011 році (висновок МСЕК від 22 березня 2011 року), тому суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування, є роботодавець.

Установивши, що позивачем отримано травму під час його перебування у трудових відносинах із ПАТ «Кривбасзалізрудком», на яке законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого роботодавцем зроблено не було, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача 5 000, 00 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням глибини та ступеня моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав унаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності, характеру ушкодження здоров`я, що є незворотнім, а також принципів розумності і справедливості, належним чином обґрунтував свої висновки щодо розміру такого відшкодування у сумі 5 000, 00 грн, що відповідає встановленим обставинам справи.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»), від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального та процесуального права судом апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко