Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 161/2376/16-ц

провадження № 61-17506св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 ,

третя особа - Луцька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року в складі судді Івасюти Л. В., та ухвалу Апеляційного суду Волинської області

від 09 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Карпук А. К., Стрільчука В. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа - Луцька міська рада, про усунення перешкод у користуванні проїздом.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 06 квітня

2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушиком B. C., зареєстрованого

в реєстрі за № 473. Співвласниками цього житлового будинку є:

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які проживають в житловому

будинку АДРЕСА_2 , здійснюють проведення робіт з влаштування фундаменту зі сторони багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_9 . Вказані роботи проводяться в зоні проїзду

до багатоквартирного житлового будинку

АДРЕСА_1 , в якому вона проживає, з порушенням будівельних норм, оскільки ширина проїзду становить менше трьох метрів.

Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути їй перешкоди

у користуванні проїздом по АДРЕСА_1 і привести його, за власний рахунок, в попередній стан, шляхом часткового демонтажу відмостки житлового будинку по АДРЕСА_2 і огорожі, та забезпечення ширини проїзду розміром 3,0 м.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2016 року залучено співвідповідачем у цій справі ОСОБА_13 та третьою особою - Луцьку міську раду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні проїздом по АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_3 , за власний рахунок, привести його в попередній стан, шляхом часткового демонтажу відмостки житлового будинку по АДРЕСА_2 і огорожі та забезпечення ширини проїзду 3,0 м. В задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 , здійснивши будівельні роботи на земельній ділянці, яка не відводилась їй для цієї мети, порушила права позивача на користування проїздом до її будинку, а, отже,

і самим будинком.

При цьому судом зазначено, що ОСОБА_2 не є власником частини житлового будинку, до якого здійснили прибудову відмостки та огорожі, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до нього є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від її імені представником ОСОБА_6 , відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення ОСОБА_3 гарантованих статтею 391 ЦК України прав позивача на користування належним їй будинком, унаслідок неможливості користування проїздом до нього, тому обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_1

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 ,

в інтересах якої діє ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржувані судові рішення і постановити нове рішення про відмову

у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 161/2376/16-ц зЛуцького міськрайонного суду Волинської області.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 червня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, належним чином не перевірили доводів і заперечень сторін,

не становили фактичних обставин справи, що мають значення

для правильного вирішення спору, а саме: наявність проїзду між будинками

АДРЕСА_1 , не з`ясували чи порушено право позивача на здійснення володіння, розпорядження та користування

його власністю, внаслідок будівництва відмостки до житлового

будинку та встановленого відповідачами паркану, не перевірили чи використовувалась земельна ділянка як проїзд з урахуванням положень пункту 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», чи був факт самозахвату відповідачем спірної земельної ділянки, чи притягувався він за такі дії до відповідальності.

При вирішенні справи суди посилалися на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 05 серпня 2016 року № О-83, згідно з яким проїзд до будинку АДРЕСА_1 не відповідає нормам лише по ширині проїзду. Вважає, що вказаний висновок є неповним.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасників справи

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представником ОСОБА_1 -

ОСОБА_5 було подано заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 06 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушиком B. C. і зареєстрованого в реєстрі за № 473.

Співвласником частини житлового будинку

АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 ОСОБА_2 проживає у вказаному будинку.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 05 серпня 2016 року № О-83, проведеної згідно з ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2016 року, зовнішнім оглядом та замірами встановлено наявність проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1 зі сторони вул. Янки Купали у м. Луцьку, розташованого між житловим будинком АДРЕСА_2 та підпірною бетонною стіною сусіднього багатоквартирного п`ятиповерхового житлового будинку. Відстань між житловим будинком АДРЕСА_2 та підпірною бетонною стіною становить 3,59 м. Наявність підвищеної відмостки житлового будинку АДРЕСА_2 з огорожею зменшує ширину наявного проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1

до 2,24 м . Довжина проїзду від АДРЕСА_1 (кінця підпірної стіни) становить 28,24 м.

У висновку зазначено, що проїзд до житлового будинку

АДРЕСА_1 не відповідає вимогам будівельних норм

(ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», ДБН В. 1.1.7-2002 «Захист від пожежі. Пожежна безпека об`єктів будівництва».) та пожежним вимогам (Правилам пожежної безпеки в Україні НАПБ А.01.001-2004) по ширині проїзду .

У довідці Луцької міської ради Волинської області від 14 вересня 2015 року № К-2605/1.2-090 зазначено, що унаслідок проведення ОСОБА_6 робіт по влаштуванню фундаменту та ремонту відмостки реконструйованої під житловий будинок житлової споруди, зменшено ширину доїзду до будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим

ОСОБА_6 зобов`язано забезпечити ширину проїзду до трьох метрів.

Інший проїзд до будинку АДРЕСА_1 відсутній,

у зв`язку з розташуванням будинку у тупику.

У листі виконавчого комітету Луцької міської ради від 12 квітня 2016 року

№ 0-26/173 вказано, що генеральним планом міста не передбачалося проектування проїздів, а лише житлових вулиць та магістралей.

Детальний план району вул. Янки Купала не розроблявся.

Дослідженим проектом забудови будинку по АДРЕСА_1 підтверджується наявність проїзду до цього будинку, і його ширина становить більше, ніж 3 метри (а.с. 5).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 ,

не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).

Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суди першої та апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 проусунення перешкод у користуванні проїздом, дійшли правильного висновку, що відповідач, здійснивши будівельні роботи на земельній ділянці, яка не відводилась їй для цієї мети, порушила гарантовані статтею 391 ЦК України права позивача на користування проїздом до її будинку, а, отже, і самим будинком. Тому обґрунтовано зобов`язав ОСОБА_3 за власний рахунок, привести його в попередній стан, шляхом часткового демонтажу відмостки житлового будинку по АДРЕСА_2 і огорожі та забезпечення ширини проїзду 3,0 м.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Судами правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 391 ЦК України та дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою суду касаційної інстанції від 16 січня 2017 року було зупинено виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 12 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження у цій справі. Колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець