ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 647/1957/17 Головуючий в 1 інстанції Миргород В.С.
Номер провадження 22-ц/819/968/19 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Пісоцька Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 27 лютого 2019 року у складі судді Миргород В.С. у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: органи опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації, про виселення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» ( правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк») звернувся з позовом, який у жовтні 2018 року було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» 29.09.2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 14.11.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Мікуровою Л.Ю. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1486.

У зазначеному будинку проживають та зареєстровані відповідачі у справі та на письмову вимогу Банку добровільно виселитись з нього не бажають, чим створюють перешкоди позивачу у володінні та користуванні майном.

У зв`язку з викладеними обставинами позивач просив суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у ньому.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 у забезпечення виконання власного кредитного зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» передав в іпотеку належний позичальнику житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 14.11.2007 року. Право власності на предмет іпотеки 29.09.2016р. зареєстровано за іпотекодержателем. Суд визнав встановленим, що вказаний будинок придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, іпотекодавець не отримав письмової вимоги банку про виселення його та членів сім`ї, а тому відсутні підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" посилається на помилкове застосування судом ч.2 ст. 109 ЖК України до спірних правовідносин, оскільки не врахував, що відповідач на отримані у кредит кошти придбав житловий будинок, передав його в іпотеку для забезпечення виконання кредитного зобов`язання. Проте внаслідок порушення свого зобов`язання предмет іпотеки був переданий у позасудовому порядку у власність іпотекодержателя, що є підставою для задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що його право власності на придбаний 31.10.2007р. житловий будинок зареєстровано в реєстрі речових прав 4.11.2007р., тоді як повний розрахунок із продавцем здійснено ним 9.11.2007р., що спростовує доводи апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, судом встановлені такі обставини.

08 листопада 2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк»(правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НЕVOGK, на підставі якого позичальник отримав кредит у розмірі 11 550 дол. США (із яких 9 000 дол. США на придбання нерухомості, 2550дол. на оплату страхових платежів) із кінцевим терміном повернення 08.11.2027р.

Для забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання між позивачем та ОСОБА_1 14.11.2007р укладено договір іпотеки, згідно умов п. 33.2 та п.33.3 якого в іпотеку кредитору переданий, належний на праві власності позичальнику житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с.64-68).

У позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження згідно п.29 договору іпотеки від 14.11.2007р. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2016р. проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк». Право власності останнього в ході розгляду справи, яка розглядається, не заперечене та не оскаржене у визначеному законом порядку.( а.с.5,6, 125-127).

У спірному житловому будинку залишились проживати відповідачі та їх неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.78).

Вказані обставини жодна із сторін не спростовувала.

У липні 2017р. на адресу ОСОБА_1 направлена письмова вимога про виселення його та всіх членів сім`ї протягом 30 днів з часу її отримання. ( а.с.79, 132-134).

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» №898-1У встановлено, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку , встановленому законом.

Частиною другою та третьою ст. 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, повинно бути зазначене у рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено інший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді подібної категорії цивільних справ( постанови ВСУ від22.06.2016р. у справі №6-197цс16 та від 21.12.2016р. у справі № 6-1731цс16) роз`яснено порядок застосування ст. 40 Закону України «Про іпотеку» №898-1У та ст. 109 ЖК України, згідно якого ч.2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягненні на предмет іпотеки, що було придбане громадянином за рахунок іпотеки, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Так ВСУ зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 наведеного Закону № 898-1У так і норма ст. 109 ЖК України.

Переглядаючи наведену правову позицію Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018р. у провадженні № 14-317 цс18 вказала на законність та обґрунтованість висновку ВСУ та дотримання положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також враховує, що встановлені наведеними нормами законодавства обмеження неволодіючого власника є необхідними у демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Отже відсутні підстави для відступу від висновків щодо застосування вказаних норм права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі продажу від 31.10.2007р. ОСОБА_1 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 . У розділі другому цього договору сторони погодили , що ціна продажу становить 40 000грн. та за домовленістю сторін оплата має бути здійснена до 1.12.2007р.

Згідно змісту нотаріально посвідченої заяви продавця, ОСОБА_7 , обумовлену договором суму продажу вона отримала від ОСОБА_1 09.11.2007р. (а.а.172 ,173, 176).

ОСОБА_1 , заперечуючи проти заявлених позовних вимог та викладених у апеляційній скарзі доводів, посилався на те, що житловий будинок придбаний не за рахунок кредиту, отриманого від ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного між ними кредитного договору від 07.11.2007р.

Проте, за змістом анкети-заяви позичальника ОСОБА_1 від 07.11.2007р. убачається, що останній просив надати йому кредит у іноземній валюті у розмірі 9 000 дол. США строком на 240 місяців за програмою житло в кредит. Станом на час свого звернення про себе зазначив, що фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_3 . Крім того, власним підписом підтвердив факт свого ознайомлення і згоду із умовами кредитування, у тому числі метою , для якої кредит може бути використаний.( а.с.174, 175).

Крім того у розділі сьомому кредитного договору від 08.11.2007р. № НЕVOGK, зазначається, що кредит у сумі 11 550 дол. США надається на такі цілі: 9000 дол. на придбання нерухомості; 2550 дол. на оплату страхових платежів.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що житловий будинок, придбаний відповідачем не за рахунок коштів отриманих на підставі кредитного договору від 08.11.2007р.

Отже, житловий будинок, як такий , що придбаний позичальником за рахунок кредиту, отриманого від позивача та переданий останньому в забезпечення виконання кредитного зобов`язання на підставі застереження, викладеного в договорі іпотеки від 14.11.2007р., переданий у власність іпотекодержателя ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2016р., а тому у відповідності до приписів ч.3 ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» є підставою для вимоги позивача про виселення відповідачів та членів їх сім`ї із вказаного житлового будинку.

Та обставина, що позивачем не надано письмового підтвердження факту вручення направленої на адресу відповідачів вимоги про виселення у добровільному порядку не є перешкодою для реалізації пава позивача за судовим захистом згідно ч.3 ст. 109 ЖК України. При цьому суд звертає увагу, що у матеріалах справи наявні письмові підтвердження факту направлення ОСОБА_1 вимоги від 19.07.2017р. ( а.с.с.7-9).

Крім того, позовна заява та додатки до неї, у тому числі і досудової вимоги про виселення направлена судом на адресу відповідачів та отримана Єрмолаєвим 09.09.2017р. Станом на час ухвалення рішення ця вимога добровільно виконана не була.

Саме факт набуття житлового будинку за рахунок кредитних коштів та відмова відповідачів від виселення у добровільному порядку є передбаченим законом виключення, що дає паво позивачу вимагати виселення всіх мешканців набутого позивачем у власність житлового будинку без надання відповідачам іншого житлового приміщення.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції враховує, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому не можуть бути мотивом для відмови у позові про виселення, а є правовою підставою, яка не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень та проводять конкретні виконавчі дії, застосовують заходи, спрямовані на примусове виконання таких судових рішень стосовно окремої категорії боржників, а також з врахування умов , які є обов`язковими для дії мораторію. Наявність таких умов предметом судового розгляду не були, оскільки в ході розгляду справи сторони не надавали суду відомості про наявність у відповідачів права власності на інше нерухоме житлове майно.

Враховуючи, що суд першої інстанції викладених фактичних обставин справи не встановив, норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин не врахував, а тому постановлене у справі рішення належить скасувати і постановити нове про задоволення позовних вимог із викладених у мотивувальній частині підстав.

Керуючить ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, ст. 367,374,376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 27 лютого 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 третя особа: органи опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації, про виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки, без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір по 2120 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного тексту постанови - 30.08.2019 р.

Головуючий ___________________ Н.В.Орловська

Судді: ___________________ О.В.Кутурланова

___________________ В.В.Майданік