ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

26 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 638/16618/16-ц

провадження № 22-ц/818/5222/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідач, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Семіряд І.В.,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначило, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які за адресою його проживання: АДРЕСА_1 надає КП «ХТМ».

Посилаючись на те, що відповідач вартість наданих йому послуг сплачує не у повному обсязі, з урахуванням уточнених у січні 2019 року позовних вимог КП «ХТМ» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.07.2011 року по 30.06.2015 року у розмірі 13875,95 грн, три відсотки річних у сумі 448,98 грн, інфляційні втрати у сумі 4179,60 грн, а також судовий збір у розмірі 1378 грн.

Заперечуючи проти позову, у лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи який зазначив, що на підставі свідоцтва від 10.02.2004 року він є власником квартири АДРЕСА_2 опалювальна площа якої становить 55,3 кв.м.

Посилаючись на те, що він у вказаній квартирі фактично не проживає, договір між ним та КП «ХТМ» про надання послуг з теплопостачання не укладався, доказів отримання вказаних послуг КП «ХТМ» не надано, з урахуванням уточнених у квітні 2019 року позовних вимог ОСОБА_1 просив встановити, що опалювальна площа належної йому квартири становить 55,3 кв.м., встановити порушення КП «ХТМ» передбаченого ст. 33 Конституції України права вільного вибору місця проживання, у зв`язку з чим місце реєстрації не є місцем отримання послуг, які надає відповідач, зобов`язати КП «ХТМ» списати його заборгованість як безнадійну, визнати відкриття КП «ХТМ» на його ім`я особового рахунку № НОМЕР_1 протиправним та зобов`язати закрити його, стягнути з КП «ХТМ» на відшкодування завданої неправомірними діями шкоди 23400 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2019 року позов КП «ХТМ» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.08.2012 року по 31.07.2015 року у розмірі 8802 грн 47 коп., три відсотки річних у сумі 448 грн 98 коп., інфляційні втрати у розмірі 4179 грн 60 коп., а також 873 грн 70 коп. судового збору. В іншій частині у задоволенні позову КП «ХТМ», а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову КП «ХТМ» відмовити, заявлений ним зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивачем на надано належних доказів на підтвердження надання послуг з теплопостачання, відповідного договору з КП «ХТМ» ним не укладено, факт реєстрації його місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 не свідчить про його фактичне проживання у вказаному житловому приміщенні та відповідно про отримання послуг, його син ОСОБА_2 також в квартирі не проживає, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову КП «ХТМ».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва від 10.02.2004 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та є споживачем послуг з централізованого теплопостачання, які надає КП «ХТМ».

Частково задовольняючи позов КП «ХТМ», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, який є власником житлового приміщення та споживачем послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, оплату наданих послуг у повному обсязі не здійснював, правовими наслідками чого є стягнення з нього заборгованості за період з 01.08.2012 року по 31.07.2015 року у розмірі 8802 грн 47 коп., трьох відсотків річних у сумі 448 грн 98 коп., інфляційних втрат у розмірі 4179 грн 60 коп.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

Відповідно до п. 1 та 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 21 вищевказаного закону виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором, а відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, в тому числі і фактичних споживачів, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що надані КП «ХТМ» послуги відповідачем оплачувались не у повному обсязі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Матеріали справи свідчать про те, що 31.07.2015 року КП «ХТМ» зверталось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.12.2015 року судовий наказ, виданий цим судом 28.09.2015 року, скасовано.

Ураховуючи, що судовий наказ, як особлива форма судового рішення, перериває перебіг позовної давності, про що заявлено відповідачем, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості в межах позовної давності за період з 01 серпня 2012 року по 30 червня 2015 року у розмірі 8802,47 грн. та відповідно до ст.625 ЦК України три проценти річних та інфляційних витрат.

Крім того, відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець), і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегульовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 (надалі Правила).

Відповідно до підпункту 1 пункту 29 Правил споживач має право на зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою (п.п. 3 п. 29 Правил).

Доказів на підтвердження вчинення дії, які відповідно до п. 29 Правил є підставою для зменшення розміру плати або для несплати вартості комунальних послуг, відповідачем на надано.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ПК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

За положеннями ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення КП «ХТМ» неправомірних дій, що порушують права, та завдання такими діями шкоди позивачем за зустрічним позовом не надано і матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова