Постанова

Іменем України

15 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 569/10226/15-ц

провадження № 61-4703св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач 1 - ОСОБА_1 ,

відповідач 2 - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду в складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С. від 07 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 205 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 30 березня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 07-159-КФ-2007, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в сумі 43 500 дол. США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим строком повернення 29 березня 2027 року. Цього ж числа між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася солідарно відповідати з позичальником за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором. Оскільки ОСОБА_1 у порушення укладених з банком кредитних договорів належним чином не виконує своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 19 908,16 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами не визнається розрахунок заборгованості, існує невідповідність сплачених відповідачем сум такому розрахунку, а розмір суми заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідачів, та право вимагати сплату таких, належним чином не доведені, для проведення судово-економічної експертизи позивачем не надано ряд документів на підставі яких обчислена сума заборгованості, самостійно встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором суд можливості не має, оскільки для цього необхідні спеціальні знання, якими він не володіє.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 07-159-КФ-2007 від 30 березня 2007 року, яка утворилася станом на 23 червня 2015 року у загальній сумі 19 123,42 дол. США та складається із заборгованості по тілу кредиту у сумі 18 344,41 дол. США, заборгованості за відсотками у сумі 779,01 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № 07-159-КФ-2007 від 30 березня 2007 року у розмірі 374,57 дол. США. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки прострочена заборгованість по тілу кредиту у ОСОБА_1 виникла з 10 серпня 2014 року, по відсотках - з 10 січня 2015 року, а позов про дострокове погашення кредиту було подано 20 липня 2015 року, то і вимоги до поручителя про стягнення заборгованості в солідарному порядку з позичальником підлягають до задоволення саме з 10 січня 2015 року. Банком було нараховано відсотки за користування кредитними коштами, виходячи із процентної ставки 12,5% річних, що не суперечить умовам укладених договорів та не призводить до порушення прав відповідачів.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційних скарг

У березні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, у якій остання посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати зазначене судове рішення в частині задоволення позову та в цій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк без її згоди, як поручителя підвищив відсоткову ставку, уклавши 24 березня 2008 року додаткову угоду, а тому відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) порука є припиненою. Вважає припиненою поруку і з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), оскільки заборгованість по кредиту виникла в період з 10 грудня 2008 року по 09 січня 2009 року і банк протягом шести місяців вимог до неї не пред`явив.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення в частині задоволення позову, та в цій частині передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги факту про недопустимість звернення банку до суду із вимогами про дострокове виконання кредитних зобов`язань без проведення позасудового врегулювання спору. Апеляційний суд не перевіряв правильність розрахунку заборгованості відомостям виписок банку про суми погашення тіла кредиту та відсотків. Розрахунок заборгованості не може бути єдиним доказом, який підтверджує розмір наявної заборгованості.

Судове рішення апеляційного суду в частині відмови в позові до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзивів на касаційні скарги

У квітні 2019 року ПАТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року без змін. Зазначає, що встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Таким чином апеляційним судом вірно застосовано положення частини другої статті 1050 ЦК України. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, період і суми виникнення заборгованості. З урахуванням вказаного, банк вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 немає.

У квітні 2019 року ПАТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року без змін. Зазначає, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, доводи касаційної скарги не містять жодних обґрунтованих тверджень, які б вказували на хибність висновків суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано цивільну справу із Рівненського міського суду Рівненської області № 569/10226/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказані справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 30 березня 2007 року між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № 07-159-КФ-2007 на суму 43 500 дол. США зі строком повернення до 29 березня 2027 року та сплатою відсотків 12,5% річних, цільове призначення - для придбання квартири.

Згідно з пунктом 4.5 договору сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту, що є додатком № 1 до кредитного договору та невід`ємною його частиною.

Також з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно умов якого вона взяла на себе солідарну відповідальність з боржником перед кредитором (пункт 4 договору поруки).

Кошти в розмірі 43 500 дол. СШП, що еквівалентно 219 675 грн одержані ОСОБА_1 30 березня 2007 року.

Останній платіж в рахунок погашення боргу по кредитному договору внесений 07 травня 2015 року. У подальшому кредит позичальником не погашався, унаслідок чого станом на 23 червня 2015 року виникла заборгованість в загальній сумі 19 908,16 дол. США, і яких: 18 718,98 дол. США - заборгованість по тілу кредиту; 779,01 дол. США - заборгованість за процентами; 410,17 дол. США - заборгованість за пенею.

Відповідно до пункту 10.3 кредитного договору банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені даним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку, внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, а позичальник зобов`язаний повернути банку суму заборгованості по кредиту, що залишилася, сплати процентів та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані банку серед іншого, якщо позичальник порушує терміни платежів, що встановлені даним договором.

У зв`язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор 24 лютого 2015 року надіслав позичальнику та поручителю вимогу про негайну сплату простроченої заборгованості за кредитним договором, у випадку невиконання якої термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги.

Позивачем не надано доказів отримання відповідачами вимоги про дострокове погашення кредиту.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і одразу у судовому, оскільки безпосередня заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня.

Зважаючи на наведене, пред`явивши позов до суду, банк скористався своїм правом пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, яке передбачене у статті 1050 ЦК України та пункті 10.3 кредитного договору, чим змінив строк виконання основного зобов`язання.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Частиною першою статті 553 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з пунктом 12 договору поруки порука діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором боржником та поручителем.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Так, згідно розрахунку наданого позивачем, прострочена заборгованість по тілу кредиту у ОСОБА_1 виникла з 10 серпня 2014 року, по відсотках - з 10 січня 2015 року, по пені з 10 вересня 2014 року.

За таких обставин, правильними є висновки апеляційного суду про те, що оскільки з моменту виникнення заборгованості у боржника банк звернувся до суду більше ніж через 6 місяців (20 липня 2015 року), за правилами частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука ОСОБА_2 щодо періодичних платежів по тілу кредиту за період з 10 серпня 2014 року по 10 січня 2015 року припинилась. З поручителя у солідарному порядку з позичальника підлягає стягненню заборгованість, що утворилась з 10 січня 2015 року.

Судом також було встановлено, що 24 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода до кредитного договору № 07-157-КФ-2007 від 30 березня 2007 року.

Про укладення додаткової угоди поручитель не повідомлялася, додаткова угода з нею не укладалася.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 61539цс17.

Апеляційний суд, установив, що додатковою угодою до кредитного договору було уточнено порядок нарахування кредитором пені при порушенні термінів сплати грошових зобов`язань. Зазначені зміни не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому правильними є висновки про відсутність підстав для застосування частини першої статті 559 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Разом із тим, як убачається з розрахунку заборгованості, що з 15 липня 2008 року нарахування відсотків на залишок кредиту здійснювалося банком за процентною ставкою 12,5%, що спростовує доводи відповідачів про те, що нарахування процентів на залишок кредиту позикодавцем проводилося за процентною ставкою 12,95%.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості. Відповідачі на спростування розміру наявного в них боргу за кредитним договором належних та допустимих доказів не надали.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи наведені у касаційних скаргах зводяться до незгоди заявників з висновками суду апеляційнох інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обгрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 березня 2019 року було зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; та ухвалою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 березня 2019 року було зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скарги без задоволення, то судовий збір за подання касаційних скарг покладається на особ, які подали касаційні скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Поновити виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун