ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8110/19 Справа № 202/883/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Дніпровської міської ради,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійним договору оренди нерухомого майна та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання недійним договору оренди нерухомого майна та визнання права власності (а.с. 1-5), в якому просить визнати недійсним Договір оренди від 02 листопада 2015 року, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , щодо передання у користування житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,0 кв.м.; - вивести кварту № АДРЕСА_2 у житловому будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку, зі статусу службового житла; - визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку та має наступну експлікацію: 1 коридор, загальною площею 10,7 кв.м.; 2 кладова, загальною площею 1,5 кв.м.; 3 кухня, загальною площею 8,6 кв.м.; 4 житлова, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.; 5 житлова, загальною площею 10,2 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м.; 6 ванна, загальною площею 2,6 кв.м.; 7 туалет, загальною площею 0,9 кв.м.; 8 житлова, загальною площею 11,4 кв.м., житловою площею 11,4 кв.м.; І лоджія, загальною площею 2,4 кв.м, з подальшою реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що жиле приміщення, а саме кварта № АДРЕСА_2 у житловому будинку АДРЕСА_3 , безпідставно не виведене з числа службового, чим КВЖРЕП Ленінського району та КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради не визнають права власності позивача на займане приміщення, яке видавалось її матері, як службове. У зв`язку з тим, що відповідачі позбавили можливості зареєструвати позивачу за собою право власності на квартиру що розташована у АДРЕСА_5 , вона вимушена була взяти в оренду строком на два роки за 2 500,00 грн. у ОСОБА_2 житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,0 кв.м. Після укладання вищевказаного Договору оренди позивач забажала вселитись до орендованого майна, проте, виявилось, що у ньому проживають зовсім інші люди. Позивач вважає, що даними діями ОСОБА_5 порушив майнові права та інтереси позивача.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, Комунального підприємства «житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійним договору оренди нерухомого майна та визнання права власності задоволено частково.

Виведено зі статусу службового житла кварту № 1 у житловому будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., що розташована на 1 поверсі десятиповерхового будинку та має наступну експлікацію:

1 коридор, загальною площею 10,7 кв.м.;

2 кладова, загальною площею 1,5 кв.м.;

3 кухня, загальною площею 8,6 кв.м.;

4 житлова, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.;

5 житлова, загальною площею 10,2 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м.;

6 ванна, загальною площею 2,6 кв.м.;

7 туалет, загальною площею 0,9 кв.м.;

8 житлова, загальною площею 11,4 кв.м., житловою площею 11,4 кв.м.;

І лоджія, загальною площею 2,4 кв.м, з подальшою реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В іншій частині позовних вимог відмовлено /а.с. 54-60/.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням Дніпровська міська рада, особа, яка не брала участі у справі, зазначаючи, що суд вирішив питання про її права, свободи та інтереси, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити (а.с. 64-72).

Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися та подав відзив в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення без змін, посилаючись на те, що заочне рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права (а.с. 134-136).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині позовних вимог про виведення зі статусу службового житла та визнання права власності на нього з подальшою відмовою у задоволенні позову в цій частині з наступних підстав підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повному обсязі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с. 26).

ОСОБА_6 15 листопада 2003 року змінила прізвище на Бахову у зв`язку з одруженням з ОСОБА_8 (а.с. 27).

ОСОБА_7 , 1954 року народження, у період з 28 січня 1983 року по 21 квітня 1998 року працювала на посадах двірника та прибиральниці у житлово-експлуатаційному об`єднанні Ленінського району дільниці 38. 121.04.1998 року була звільнена за власним бажанням (а.с. 30-32).

Згідно відповіді Архівного управління Дніпропетровської міської ради від 24.12.2015 за вих. № 3/39-Б-542 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.11.1988 № 563/1 «Об утверждении списков на предоставление гражданам жилых помещений от предприятий» було затверджено списки працівників житлово-експлуатаційного об`єднання Ленінського району дільниці 38, які заселяються до службової квартири АДРЕСА_6 на житловому масиві АДРЕСА_7 . До даного списку увійшла ОСОБА_7 (двірник ЖЕО-38), а з нею члени її сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 (а.с. 34-36).

У 1989 році ОСОБА_7 отримала Посвідчення № 856 на право заняття службової житлової площі, як працівник ЖЕО-38, а саме квартири, що розташована у АДРЕСА_5 . А також їй було видано Картку квартиронаймача № НОМЕР_1 на квартиру що розташована у АДРЕСА_5 (а.с. 37-38).

У квартирі 1, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 (а.с. 40).

Згідно Довідки КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради за вих. № 15524 від 18.12.2015, реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 не проводилась (а.с. 45).

Керуючий санацією КВЖРЕП Ленінського району 04 грудня 2015 року подав до Міського голови клопотання за вих. № 173 від 03.12.2015, щодо виключення із числа службових трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , житловою площею 39,20 кв.м., загальною площею 63,50 кв.м., у десятиповерховому будинку (а.с. 44).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що приватизації не підлягають лише квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, які розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, а не всі квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, оскільки норма ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII розмежовує декілька видів об`єктів, а остання частина норми після пунктуаційного знаку крапки з комою виділяє складно підрядну частину речення, обидві частини якого «квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових», «квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках» підпорядковуються обов`язковій ознаці «розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС». Вказана норма містить вичерпний перелік об`єктів, які не підлягають приватизації та розширеному тлумаченню не підлягає.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно абз. 1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Згідно ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень приймають нормативні та інші акти у формі рішень.

Стаття 71 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, передбачає, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Надане органу право діяти саме таким чином у теорії права прийнято називати дискреційними повноваженнями.

Верховний суд України у постанові від 05.12.2006 року № 06/97/21-527во06 зазначив, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало Закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, особа, яка бажає виключити житло з числа службових повинна була звернутись до керівництва підприємства, установи, організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із житлового фонду, у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового.

Спірна квартира знаходилась на балансі, а також була закріплена як службове житло за Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради, таким чином, саме до його компетенції належало питання про звернення до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради щодо виключення квартири з числа службових.

Доказів того, що позивач зверталась з відповідним клопотанням до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради та докази того, Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради зверталось до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради з питанням щодо виключення квартири з числа службових, матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції вийшов за межі визначених йому повноважень законодавцем прийнявши рішення щодо виключення зі статусу службового житла спірну квартиру.

Відповідно до ст. 345 ЦК України ( в редакції від 19.02.2016 року) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира перебуває в комунальній власності, а отже для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла.

Позивач із заявою щодо приватизації спірної квартири не зверталась, що підтверджується матеріалами справи.

Частиною 1 ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Зміст ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII містить вичерпний перелік об`єктів, які не підлягають приватизації та розширеному тлумаченню не підлягає, а саме:

- квартири-музеї;

- квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв;

- квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей);

- квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що приватизації не підлягають лише квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, які розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, а не всі квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги про виведення зі статусу службового житла спірну квартиру та визнання на неї права власності за позивачем, судом першої інстанції було допущено порушення інтересів власника спірної квартири, а саме: територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що предметом розгляду зазначеної цивільної справи є визнання права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_9 .

Статтею 114 ЦПК України (в редакції від 19.02.2016 року) передбачено, що за виключною підсудністю, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Спірна квартира знаходиться у Ленінському (Новокодацькому) районі м. Дніпра, що відноситься до територіальної підсудності Ленінському районному суду м. Дніпропетровська, а не Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська.

Таким чином, судом першої інстанції було розглянуто справу з порушенням територіальної юрисдикції, що є порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України (в редакції від 19.02.2016 року) позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку (ст. 33 ЦПК України (в редакції від 19.02.2016 року).

Згідно ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України (в редакції від 19.02.2016 року) кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд; суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 4 ст.10 ЦПК України (в редакції від 19.02.2016 року) зобов`язує суд сприяти: всебічному і повному з`ясуванню щодо обставин спору; роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Суд першої інстанції крім грубого порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема про необхідність залучення до участі у справі Дніпровської міської ради, допустивши таким чином порушення норм процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про прийняття до уваги доводів апеляційних скарг та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виведення зі статусу службового житла та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_9 скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров