Постанова

Іменем України

15 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 405/8416/13-ц

провадження № 61-17430св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - суддя третейського суду для вирішення конкретного спору ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_4 , на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Гайсюка О. В., Фомічова С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання третейської угоди недійсною, скасування рішення третейського суду.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у червні 2013 року він отримав від ОСОБА_2 копію рішення третейського суду від 04 серпня 2006 року, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі - продажу від 28 липня 2006 року та визнання за ОСОБА_2 права власності на пансіонат відпочинку батьків та дітей «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований в селищі міського типу Кирилівка, Якимівського району, Запорізької області.

Позивач вважає, що рішення третейського суду суперечить третейській угоді, оскільки її умовами не передбачено можливості розгляду третейським судом спорів щодо визнання договору дійсним та про право власності на майно. Крім того, вказав, що третейська угода укладена з порушенням законодавства, оскільки сторони фактично не узгодили предмет спору, що є підставою для визнання її недійсною на підставі частини першої, третьої статті 203, статті 215 ЦК України. При цьому визнання третейської угоди недійсною має наслідком скасування рішення третейського суду.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 23 жовтня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною третейську угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду від 01 серпня 2006 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Скасовано рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 04 серпня 2006 року, прийняте одноособовим третейським суддею Третейського суду для вирішення конкретного спору ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності у третейській угоді від 01 серпня 2006 року узгодженого сторонами кола питань щодо предмету договору, що суперечить нормам статті 638 ЦК України та статті 12 Закону України «Про третейські суди». Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання третейської угоди недійсною є обґрунтованими. Скасовуючи рішення третейського суду від 04 серпня 2006 року, суд першої інстанції вважав, що третейським судом прийнято рішення щодо спору, який не передбачено третейською угодою від 01 серпня 2006 року та на підставі визнаної недійсною третейської угоди.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2016 року рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 23 жовтня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що зміст третейської угоди від 01 серпня 2006 року дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали в письмові формі третейську угоду, яка містить просте посилання на вирішення спорів між ними третейським судом. На час укладення оспорюваної третейської угоди Законом України «Про третейські суди» предмет спору не визначався як істотна умова такої угоди, тому така угода не суперечила статті 12 цього Закону і не може бути визнана недійсною. В іншій частині позовних вимог відмовлено, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання третейської угоди недійсною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує, що на час укладання третейської угоди, стаття 12 Закону України «Про третейські суди» дійсно не містила спеціальної вимоги щодо зазначення предмету третейської угоди. В подальшому вказану статтю внесено зміни та доповнено її зміст відповідною нормою, яка встановлює таку вимогу. Проте, незважаючи на відсутність вимоги щодо зазначення в третейській угоді істотної умови, а саме предмету, з приводу якого сторони домовились про передачу спору на вирішення третейського суду, сторони повинні були керуватися загальними вимогами цивільного законодавства, зокрема статтею 638 ЦК України. Заявник вважає, що предмет договору будь - якої угоди є істотною умовою, і за його відсутності угода не може вважатись укладеною.

Оскільки в оспорюваній третейській угоді відсутній предмет, тобто така угода не містить всіх істотних умов, тому, на думку позивача, суд апеляційної інстанції, порушивши вимоги статей 203, 215, 638 ЦК України, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання третейської угоди недійсною, скасування рішення третейського суду.

Крім того, заявник вказав, що апеляційним судом необґрунтовано визначено позовну вимогу про скасування рішення третейського суду як похідну від вимоги про визнання третейської угоди недійсною, оскільки така фактично є окремою позовною вимогою, яка судом по суті не розглянута.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили

У грудні 2016 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшло пояснення до касаційної скарги, в якому вона вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 підтримала, просила скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Вказала, що власником спірного нерухомого майна є позивач, а тому права Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» не порушені.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 17 квітня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 28 липня 2006 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали письмовий договір купівлі - продажу, згідно умов якого ОСОБА_1 продав, належний йому на підставі рішення суду від 26 липня 2006 року, пансіонат відпочинку (базу відпочинку) батьків та дітей «ІНФОРМАЦІЯ_1», а ОСОБА_2 зобов`язалась прийняти вказане нерухоме майно і сплатити за нього 3 055 940,00 грн. Обов`язок нотаріального посвідчення договору покладено на продавця, але нотаріальне посвідчення договору так і не відбулося.

29 липня 2006 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підписали акт прийому - передачі пансіонату відпочинку відповідно до договору купівлі-продажу від 28 липня 2006 року.

01 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали третейську угоду. Відповідно до пункту 1 вказаної третейської угоди передбачено, що (дослівно) «…спірні питання, пов`язані з, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вирішуватимуться відповідно до вимог чинного законодавства України та Закону України «Про третейські суди»».

Третейський суд для вирішення конкретного спору у складі третейського судді Головатюка С. А. 04 серпня 2006 року розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності.

Рішенням від того ж числа третейський суд вказаний позов задовольнив повністю. Визнав дійсним договір купівлі - продажу пансіонату відпочинку (бази відпочинку) батьків та дітей «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 28 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнав за ОСОБА_2 право власності на пансіонат відпочинку (базу відпочинку) батьків та дітей «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований за адресою: вулиця Коса Пересип, 136, селище міського типу Кирилівка, Якимівського району, Запорізької області.

Частиною першою статті 17 ЦПК України 2004 року передбачено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

У частині другій статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частинами першою, четвертою, сьомою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі та вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» від 05 березня 2009 року № 1076-VI, який набрав чинності з 31 березня 2009 року, внесено зміни до Закону України «Про третейські суди», зокрема статтю 12 після частини четвертої доповнено новою частиною такого змісту: «Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди».

Статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем 01 серпня 2006 року, норма частини п`ятої статті 12 Закону України «Про третейські суди», яка набрала чинності 31 березня 2009 року, застосуванню не підлягає.

Тлумачення статті 12 Закону України ««Про третейські суди»» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що третейська угода може бути визнана недійсною у разі недотримання письмової форми.

Оскільки третейська угода є різновидом цивільно - правового правочину, невідповідність її вимогам цивільного законодавства дає підстави для визнання її недійсною або нікчемною з підстав, визначених цивільним законодавством.

Аналіз змісту пункту 1 третейської угоди від 01 серпня 2006 року дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали в письмовій формі третейську угоду, яка містить просте посилання на вирішення спорів між ними третейським судом.

Колегія суддів наголошує, що на час укладення оспорюваної третейської угоди Законом України «Про третейські суди» не визначалося однією з істотних умов такої угоди - предмет спору, а під час її укладання сторонами дотримано вимоги щодо форми третейської угоди.

Тому, висновок апеляційного суду про те, що третейська угода не суперечить актам цивільного законодавства, зокрема статті 12 Закону України «Про третейські суди» та не підлягає визнанню недійсною на підставі частини першої статті 203, статті 215 ЦК України, є правильним.

Зміст пункту 1 третейської угоди «…спірні питання, пов`язані з , що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вирішуватимуться відповідно до вимог чинного законодавства України та Закону України «Про третейські суди»» необхідно розуміти так, що вказані особи дійшли згоди про те, що всі спори, що існують між ними або виникатимуть в майбутньому будуть вирішуватись ними в третейському суді.

Фактично предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі №3-37гс15 та в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року в справі №910/8961/17.

Оскільки укладена третейська угода відповідала вимогам Закону України «Про третейські суди», а її умовами передбачено вирішення не конкретного, а будь - якого спору, який може виникнути в майбутньому, така не підлягає визнанню недійсною з підстав не зазначення в ній конкретного спору.

Тому, доводи позивача про недійсність третейської угоди через її невідповідність загальним вимогам цивільного законодавства внаслідок відсутності умови про предмет спору, який підлягає розгляду третейським судом, є необґрунтованими.

Згідно з пунктами 2, 3 частини другої статті 389-5 ЦПК України 2004 року рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване з підстав, якщо третейську угоду визнано недійсною компетентним судом.

Підставою вимог про скасування рішення третейського суду, виходячи із змісту позовної заяви, є недійсність, як стверджує позивач, третейської угоди, тобто перша із вказаних вимог є похідною по відношенню до другої.

Враховуючи, що підстав для визнання оспореної третейської угоди недійсною не встановлено, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про скасування рішення третейського суду як похідної від першої вимоги.

Доводи касаційної скарги про те, що зміст оспореної третейської угоди не відповідає вимогам статті 638 ЦК України через відсутність у ній умови про предмет договору є безпідставними, оскільки в цій угоді вжите словосполучення «…спірні питання, пов`язані з , що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 », яке і є предметом вказаної угоди (договору).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 401 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін оскарженого рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель