Справа № 461/7650/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1618/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_6, її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 лютого 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_6 в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов`язати відповідача відшкодувати йому завдану моральну шкоду у розмірі 325 000 грн.

В обґрунтування позовної заяви покликається на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07.08.2014 року, якою встановлено, що ОСОБА_4 , перебуваючи у хворобливому стані внаслідок хронічного психічного захворювання у формі параноїчної шизофренії, 15.04.2014 року, о 20 год. 40 хв. заподіяв множинні тілесні ушкодження його батькові, ОСОБА_5 , що спричинили його смерть. Крім цього вказав на наявність кримінального провадження про організацію ОСОБА_6 вбивства його батька, ОСОБА_5 . Покликається на те, що є прямим спадкоємцем за законом померлого ОСОБА_5 , а саме, квартири за адресою АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_6 , яка була визнана 18.05.2015 року опікуном ОСОБА_4 , 05.04.2016 року подала заяву до Першої державної нотаріальної контори про прийняття спадщини на вказану квартиру, тобто, фактично намагається незаконно заволодіти майном, належним позивачу за законом.

Зазначив, що після вбивства батька ОСОБА_4 відчуває постійний біль, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт. Посилається на постійні неврози, змушений постійно приймати ліки та препарати для покращення здоров`я, яке раптово погіршилось після смерті батька. Зазначає, що через стан здоров`я змушений був звільнитись з роботи, жодних доходів не має, окрім виплат по безробіттю, та в майбутньому не зможе продовжувати працювати за станом здоров`я та вести повноцінне життя взагалі. Просить позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , вважає його незаконним та необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не взяв до уваги обставини, які мають значення для вирішення справ, що призвело до неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки. Зазначає, що суд першої інстанції. відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодуванні моральної шкоди, жодним чином не врахував та не розглянув його позовну вимогу про визнання заповіту ОСОБА_5 недійсним. Також судом не враховано наявність кримінального провадження №00004229 від 20.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України щодо організації ОСОБА_6 вбивства його батька. В оскаржуваному рішенні суду міститься лише посилання на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 27.06.2017 року, якою зобов`язано надати позивачу по справі копію постанови про закриття кримінального провадження, проте не враховано ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова про скасування постанови слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 13.04.2018 року. Крім того, апелянт вказує, що судом безпідставно відмовлено у його клопотанні про витребування копії заповіту та спадкової справи, що позбавило його можливості подати додаткові докази та пояснення. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_6 , її представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.03.1970 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17.04.2014 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.08.2014 року встановлено, що ОСОБА_4 , перебуваючи у хворобливому стані внаслідок хронічного психічного захворювання у формі параноїчної шизофренії, не маючи можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, 15.04.2014 року о 20.40 год., перебуваючи по місцю свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс своєму батькові ОСОБА_5 , множинні удари сокирою та рапірою по голові і тілу, в результаті чого заподіяв йому тілесні ушкодження, а саме: одну рану з незначним раневим каналом, садно на правому плечі, а також поверхневі лінійні рани на кистях рук, які відносяться до легких тілесних ушкоджень; відкриту травму голови, шиї та грудної клітки (множинні рубані ушкодження) з розтрощенням кісток мозкового і лицевого черепу з розчавленням головного мозку, розрушенням шийного органокомплексу, хребта в шийно-грудному відділах, грудної клітки з ушкодженням легень і аорти з розвитком травматичного (геморагічного) шоку, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №330 від 14.05.2014, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, являлись небезпечними для життя в момент спричинення та в даному випадку спричинили смерть потерпілого, який помер на місці події. Тобто, ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.115 КК України, до нього застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Відтак, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.08.2014 року безспірно підтверджується, що ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.115 КК України, що спричинило смерть батька позивача, ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 325 000 грн., завданої смертю (вбивством) батька, позивач посилався на те, що вбивство ОСОБА_5 сталося за безпосередньої організації вбивства ОСОБА_8 , яка є законним опікуном ОСОБА_4 , проте суд першої інстанції вірно встановив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів організації ОСОБА_8 вбивства ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги про наявність кримінального провадження № 0004229 від 20.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України щодо організації ОСОБА_6 вбивства ОСОБА_5 , не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні позову, оскільки матеріали справи не містять обвинувального вироку суду, постановленого судом щодо ОСОБА_6 ,у зв`язку з чим її вина у причетності до вбивства ОСОБА_5 не є доведеною.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_6 , як опікун над недієздатним сином, ОСОБА_4 , відповідає за завдану останнім шкоду лише з моменту вступу рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року в законну силу про призначення її опікуном, а відтак ОСОБА_6 не може відповідати за шкоду, завдану 15.04.2014 року ОСОБА_4 , оскільки на той час відповідач не була опікуном ОСОБА_4 , що узгоджується з положеннями статті 1184 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.