Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 343/557/15-ц

провадження № 61-23026св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року у складі суддів: Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В., Проскурніцького П. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват банк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладений кредитний договір № IFIWGA00000211, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 59 тис. євро на термін до 26 травня 2017 року. ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлених кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач зобов`язувався сплатити банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 27 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 10 611 євро 29 євроцентів, яка складається з заборгованості за кредитом - 8 282 євро 65 євроцентів, процентів - 847 євро 82 євроценти, комісії - 809 євро 61 євроцент, пені - 152 євро 59 євроцентів, а також штрафів відповідно до договору: 13 євро 99 євроцентів - штраф (фіксована частина), 504 євро 63 євроценти - штраф (процентна ставка). Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину.

Зазначав, що в порушення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банк при наданні кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору не попередив його як споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Кредит йому надано на наступні цілі: довершення будівництва та облаштування житла, на сплату страхових платежів, тобто на споживчі цілі. Разом з тим, у кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Також не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача. Отже, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Пункт 7.1. кредитного договору містить положення щодо плати за надання фінансового інструменту, яка нараховується щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,2 % від розміру кредиту (без врахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку) та комісії за розрахунки за цим договором, яка складає 1,5 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів. Наведені положення кредитного договору відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Крім того, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився. Отже, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршання становища споживача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2017 року позов банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 100 євро 64 євроценти, що еквівалентно 126 888 грн 40 коп. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано недійсними пункт 7.1 кредитного договору № IFIWGA00000211 від 08 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми в момент надання кредиту, в частині сплати заборгованості з комісії та пункт 2.1.3 в частині надання кредиту на оплату чергових страхових платежів та доручення банку на щорічне перерахування для цього суми коштів, застосувавши наслідки нікчемності правочину. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 11 936 євро 02 євроценти, що еквівалентно 340 296 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови договору є недійсними. Також банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію мають надаватися позичальнику. При цьому банк нараховував, а позичальник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію супутних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. З огляду на вказане, недійсними є положення пункту 7.1. в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми в момент надання кредиту, в частині сплати заборгованості із комісії та пункту 2.1.3 в частині надання кредиту на оплату чергових страхових платежів та доручення банку на щорічне перерахування для цього суми коштів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 940 євро 08 євроцентів, що еквівалентно 177 629 грн 23 коп., пеню у розмірі 2 726 грн 75 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн, штраф (процентна складова) - 9 017 грн 73 коп. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зі змісту кредитного договору, укладеного між сторонами, вбачається, що відсутні підстави, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним. Всі умови договору узгоджені сторонами. Пункт 7.1. кредитного договору передбачає сплату винагороди та комісії, що не є платою за обслуговування кредиту чи за послуги, що супроводжують кредит. В укладеному сторонами кредитному договорі комісія (комісійна винагорода) є видом забезпечення виконання зобов`язання, тому сторони вправі її передбачити як спосіб, який у випадку невиконання чи неналежного виконання умов договору є забезпеченням для кредитодавця (Банку) певних гарантій та захистом від ризиків. Доводи заявника про недійсність кредитного договору в цій частині з моменту його укладення суперечать загальним суті зобов`язання та видів забезпечення його виконання.Крім того, позивач підписав кредитний договір, був належно ознайомлений з його змістом, в засіданні суду ствердив, що володіє як юрист відповідною термінологією, тривалий час сплачував чергові ануїтетні платежі згідно умов цього договору. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, позивач просив стягнути їх у іноземній валюті. Положення статей 192, 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Тому неустойка, визначена у кредитному договорі,підлягає стягненню у національній валюті.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що пункт 7.1. кредитного договору містить положення щодо плати за надання фінансового інструменту, яка нараховується щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,2 % від розміру кредиту (без врахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку) та комісії за розрахунки за цим договором, яка складає 1,5 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів. Наведені положення кредитного договору відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Також суд не дослідив належність розрахунків за кредитом та розмір виданого кредиту.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № IFIWGA00000211.

Згідно пункту 7. 1 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 59 тис. євро на термін до 26 травня 2017 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору.

Згідно із пунктом 7.5 кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0 % від суми кредиту, що погашається достроково.

За змістом пункту 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Умови пункту 2.2.11 кредитного договору передбачають, що для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається до банку, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13.

У постанові Верховного Суд України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12 зазначено, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Таким чином, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору), відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору (пункти 7.1, 7.5 кредитного договору) та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1, 6.2 кредитного договору) призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, за дострокове погашення кредиту та за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, в цій частині позов та доводи касаційної скарги є обґрунтованими.

Разом з тим, позивач просить застосувати наслідки недійсності вищенаведених положень кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішення спору в цій частині потребує розрахунку сум, які сплачено на виконання недійсних положень кредитного договору; додаткового дослідження потребують розрахунки заборгованості за позовом банку з урахуванням недійсних положень кредитного договору, проте касаційний суд позбавлений можливості встановлювати нові обставини, досліджувати нові докази та надавати їм відповідну правову оцінку, а тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до підпунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За викладених обставин, рішення апеляційного суду у справі підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик