КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2019 року місто Київ

Справа №757/61530/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Сержанюка А.С.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Остапчук Т.В., від 08 квітня 2019 рокуу справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Громадянки КНР ОСОБА_6, Громадянки КНР ОСОБА_3 , Громадянки КНР ОСОБА_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «САНМІН ПЛЮС», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАЙМАСТ», територіальної громади міста Києва в особі Київської міської Ради, третя особа: Державний реєстратор комунального підприємства «Єдине вікно державної реєстрації» Черченко Ігор Леонідович, нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна про визнання права власності за набувальною давністю на житлове приміщення, встановлення факту неукладеності договору дарування та скасування державної реєстрації права власності, визнання фіктивним правочину щодо передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства та скасування державної реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю «САН МІН ПЛЮС», визнання недійсним контракту № 1710 від 22 вересня 2018 року та визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяження, витребування майна від добросовісного набувача,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов про визнання права власності на спірну квартиру.

У березні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру, належну на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом заборони відчуження.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та 12 серпня 2019 року подав апеляційну скаргу. Просив скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року. Вказав, що судом порушено норми процесуального права, а саме не з`ясовані обставини, що мають значення для справи та визнанні обставин доведених лише відповідачем і на підставі лише ним наданих доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, встановлюючи співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку суд мав врахувати положення щодо непорушності права власності.

Так, положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Непорушність положень статті 1 Першого протоколу підтверджена і сталою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції [(пункт 1 статті 32 Конвенції), (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»)].

Всупереч твердженням апелянта, при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі, районний суд, на думку колегії суддів, дав належну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу, а також встановив наявність зв`язку між вказаним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, спроможності цього заходу забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та імовірність утруднення виконання рішення суду в разі невжиття такого заходу, а також запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям такого заходу прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, матеріалам справи не відповідають.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не являється і ніколи не була власником чи заставодавцем квартири або її частини та не має законних правових підстав бути власником квартири зводяться до оцінки обставинам справи, які підлягають встановленню під час слухання даної справи та ухвалення судового рішення,

Доводи апеляційної скарги, щодо обмеження у правах ОСОБА_1 розпоряджатися своїм майном, то у даному, конкретному випадку, через існування спору, висновок районного суду про його доцільність, на думку колегії суддів, являється правильним.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення позивачем норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції в частині оскаржуваної ухвали.

За наведеного, колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову - «накладення арешту на квартиру» співмірний із предметом позову «визнання права власності», а тому ухвалу районного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року про забезпечення позовузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

А.С. Сержанюк

Є.М. Суханова