МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/4481/18 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1380/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сухаревич З.М. у приміщенні суду об 11 год. 45 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про припинення стягнення з нього аліментів на користь відповідачки в розмірі 1/10 частини з усіх видів доходу, присуджених рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2008 року у справі № 2-4-3137/08, залишеним без змін в цій частині рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з 22 грудня 1989 року по 30 серпня 2007 року перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5

07 травня 2007 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва з нього на користь відповідачки на підставі його добровільної згоди було стягнуто аліменти на її утримання в розмірі 75 грн. щомісячно починаючи з 15 березня 2007 року на період строку інвалідності. Аліменти сплачувались ним регулярно.

18 червня 2008 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2008 року, стягнуто з нього на користь відповідачки аліменти на її утримання в розмірі 1/10 частини з усіх видів доходу, щомісяця, починаючи з 01 липня 2008 року на період інвалідності.

Позивач зазначає, що відповідачка отримує пенсію за віком, яка перевищує прожитковий мінімум в Україні і мінімальну зарплату, користується пільгами на комунальні послуги, має пільги по медичному обслуговуванню і придбання ліків, користується обслуговуванням соціального захисту та іншими державними соціальними гарантіями.

До того ж, відповідачка від першого шлюбу, має двох дорослих матеріально та фінансово забезпечених дочок. Доказом того, що відповідачка не потребувала і не потребує аліментів позивача, свідчить і той факт, що виконавчий лист переданий на виконання через 5 років на суму 8790 грн. При цьому, в своєму листі від 30 липня 2014 року відповідач пропонувала йому виплатити їй одноразово 5000 грн., що фактично в 2 рази менше суми заборгованості по аліментах. Також відповідачка в своєму листі вказує про нецільове використання аліментів і про систематичну передачу частини аліментів своїй онучці та своїм дочкам.

На думку позивача, відповідачка повинна звертатися до своїх дочок про стягнення аліментів на її утримання.

Позивач також зазначив, що він та відповідачка отримують фактично однаковий розмір пенсії за віком. Крім того, у нього від першого шлюбу є двоє дітей. Молодший син пенсіонер, виховую двох осиротілих дітей та доглядає свою матір. Старший син непрацездатний, потребує постійного стороннього догляду і знаходиться на його утриманні.

З 2011 року позивач проходив лікування в онкодиспансері, має хронічний холецистит і переніс полосну операцію з видалення жовчного міхура, хворіє на цукровий діабет, ІБС кардіосклероз атеросклеротичний з порушенням збудливості міокарда, гіпертонічну хворобу. Раніше був змушений брати кредит для свого лікування та лікування сина. До того, ж у нього є дружина - ОСОБА_6 , яка дітей не має і потребує постійної сторонньої допомоги в зв`язку з віком і прогресуючою хворобою зору. Наявних у нього коштів не достатньо для забезпечення його власних потреб, потреб хворого сина і дружини. Вважає, що відповідач не потребує його аліментів, а він не має можливості платити їй аліменти в зв`язку з сімейним і матеріальним становищем.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_5 у розмірі 1/10 частини з усіх видів доходу, присуджених рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2008 року у справі № 2-4-3137/08, залишеним без змін в цій частині рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2008 року справа № 22ц-2056/08.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач та його представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту заперечень на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Приймаючи рішення у справі суд виходив з того, що ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача, інвалідом І групи.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2007 р. з позивача на користь відповідачки ОСОБА_5 стягнуто 75 грн. аліментів щомісяця на період строку інвалідності.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2008 року змінено спосіб та розмір стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів: постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на її утримання в розмірі 1/10 частини усіх доходів, починаючи з 01 липня 2008 р. на період інвалідності.

Шлюб позивача з відповідачкою розірваний, на даний час він перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, а саме у шлюбі з ОСОБА_6

Дружина позивача ОСОБА_6 проживає разом з ним, є ліжкова хвора (довідка ЦП МСД №3 СА №1 від 21.03.2019 р.), має прогресуючу хворобу зору - 03% зору.

Син позивача ОСОБА_7 , згідно довідки до акта огляду МСЕК, є інвалідом ІІ групи безстроково, непрацездатним.

Згідно висновків лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, ОСОБА_7 , інвалід ІІ групи безстроково, проживає разом з батьком ОСОБА_1 , обмежений в самообслуговуванні, обмежений у здатності контролювати свою поведінку і потребує постійного стороннього догляду.

Згідно довідки від 28.02.2019р. № 7509-1/ЄВ позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Центральне об`єднане управління ПФУ м. Миколаєва і отримує пенсію за віком. Розмір пенсії за віком, що виплачується становить з липня 2018 року по листопад 2018 року 4769,57 грн., грудень та січень 2019 р. - 4778,48 грн. (том 1 а.с.185) Згідно довідки від 27.03.2019 р.№ 1060903, розмір пенсії, що виплачується ОСОБА_1 за березень 2019 р. становить 5530,27 грн.

Із медичних документів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач має ряд захворювань, у зв`язку з якими перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, в 2011 році він проходив лікування в онкодиспансері, має хронічний холецистит і йому була зроблена операція з видалення жовчного міхура, має цукровий діабет 2 групи, ІБС кардіосклероз атеросклеротичний з порушенням збудливості міокарда, гіпертонічну хворобу.

Отже, позивач є непрацездатною особою, оскільки досяг пенсійного віку встановленого законом, у зв`язку із станом здоров`я періодично проходить лікування, інших доходів, крім пенсії не має.

Тому суд дійшов висновку, що зазначені вище обставини призвели його до скрутного матеріального становища, а тому він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання колишньої дружини.

Також суд виходив з того, що згідно ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 отримує пенсію по інвалідності в розмірі: з січня 2018 по листопад 2018 по 4997,32 грн., з грудня 2018 по лютий 2019 - по 5007,67 грн., а березень та квітень 2019 - по 5780,65 грн.

Позивач отримує пенсію в розмірі 5530,27 грн., який є меншим ніж пенсія відповідачки.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Отже, відповідачка отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що більш ніж в 3 рази перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність та її доходи забезпечують їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

Проаналізувавсши дані обставини, суд дійшов висновку, що відповідачку не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75СК України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що сукупність вказаних обставин дає право на звільнення позивача від сплати аліментів, тому позовні вимоги слід задовольнити.

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками - повідомленнями (частини 3 та 4 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, є, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи є повідомлення про вручення судової повістки відповідачці на 13 червня 2019р., проте воно не містить даних про дату вручення їй повістки. В той же час на ньому є штамп поштового відділення з зазначенням дати повернення повідомлення 24.06.2018р.

Відповідачка посилається в апеляційній скарзі на те, що повістку отримала 22 червня 2019 року. Даний факт матеріалами справи не спростовується.

Зазначені обставини свідчать про те, що на час розгляду справи у суду не було достовірних даних про вручення повістки відповідачці, а також про те, що фактичне вручення повістки їй відбулося після ухвалення рішення у справі.

Отже, судом першої інстанції було порушено право відповідачки знати про дату, час і місце судових засідань (ст. 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

В апеляційній скарзі відповідачка вказує на те, що не була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, що само по собі є поважною причиною для неявки до суду, а тому не змогла реалізувати своє право на захист своїх інтересів в суді.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016р.). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням суду у цій справі порушені принципи рівності та змагальності учасників цивільного процесу, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права. Рівність учасників процесу передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не маючи доказів на час ухвалення рішення про належне повідомлення відповідачки про час і місце розгляду справи, фактично позбавив цю особу права на захист своїх інтересів в суді. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності учасників процесу, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Згідно ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Приймаючи рішення у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, ст. 75 СК України встановлює чіткі підстави для виникнення права подружжя на утримання. Причому усі ці підстави мають бути в сукупності. У зв`язку з цим, внаслідок настання певних змін, що зумовлюють зникнення хоча б однієї із підстав для права на утримання, таке право припиняється.

Так, згідно ст. 82 СК України право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин.

Крім того, право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги чи платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.

Отже дана норма права визначає як перелік підстав, внаслідок яких право на утримання припиняється автоматично, так і перелік підстав, які має оцінити суд і прийняти з цього приводу відповідне рішення.

Закон виділяє дві підстави, за якими право подружжя припиняється автоматично, тобто звертатися до суду з позовом про припинення цього права не потрібно. Першою є поновлення працездатності одержувача аліментів. Другою є реєстрація одержувачем аліментів нового шлюбу з іншою особою.

Окрім автоматичних підстав для припинення права подружжя на утримання закон передбачає і такі, що припиняються судом у разі їх підтвердження в ході судового розгляду. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. У ході судового процесу позивач зобов`язаний довести підставність припинення права подружжя на утримання. Факт відсутності потреби у аліментах слід довести доказами, які б підтвердили, що одержувач аліментів має стабільний дохід, який забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум. Це може бути довідка про його доходи, документи, що підтверджують одержання ним спадщини, утримання від інших осіб тощо. Платник аліментів в суді має довести свою неспроможність надавати матеріальну допомогу (довідка МСЕК про власну непрацездатність, довідка про перебування на обліку у службі зайнятості населення у зв`язку з втратою роботи, рішення судів про грошові стягнення з нього; свідоцтво про народження дитини тощо).

Як убачається з матеріалів справи сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 2007р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим 30 серпня 2007 року ( а. с.28 т.1) Під час перебування у шлюбі відповідачка захворіла, стала інвалідом 1 групи, тобто є непрацездатною особою. Спільних дітей сторони не мали. Проте і позивач, і відповідачка мають кожен повнолітніх дітей від інших шлюбів: позивач 2 синів, а відповідачка 2 дочок.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2007 р. з позивача на користь відповідачки було стягнуто аліменти у розмірі 75 грн. щомісяця на період строку її інвалідності.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2008 року змінено спосіб та розмір стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів: постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на її утримання в розмірі 1/10 частини усіх доходів, починаючи з 01 липня 2008 р. на період інвалідності.

На даний час, починаючи з березня 2019 року, відповідачка отримує пенсію по інвалідності в розмірі 5780,65 грн. До цього вона отримувала пенсію з січня 2018 по листопад 2018 у розмірі 4997,32 грн., з грудня 2018 по лютий 2019 у розмірі 5007,67 грн.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року становить 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Отже, відповідачка отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що значно перебільшує розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність та її доходи забезпечують їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

Дані обставини свідчать про те, що з юридичної точки зору відповідачку не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75СК України.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.

Дані обставини, які виникли після ухвалення рішення про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на її утримання, зумовлюють зникнення однієї із підстав для права на утримання, а саме потребування матеріальної допомоги тим із подружжя, який є непрацездатним, у розумінні ч.4 ст.75 СК України, а тому таке право припиняється.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує також те, що як пояснила в суді апеляційної інстанції представник відповідачки, яка є її дочкою від першого шлюбу, вона працює та добровільно надає матері допомогу приблизно у розмірі 1500 грн. на місяць. Інша дочка є соціальним працівником, яка повинна здійснювати догляд за відповідачкою. Вона має вади слуху, проте інвалідність їй не встановлена.

За таких обставин посилання відповідачки на те, що її працездатність не поновилася, а стан здоров`я тільки погіршується і тому вона потребує значних коштів для свого лікування, не має вирішального значення для вирішення спору у даній справі, оскільки якби її працездатність поновилася, то в дію вступили б положення ч.1 ст. 82 СК України, за якими право на утримання припинилося б автоматично без звернення до суду з часу поновлення працездатності.

Не заслуговують у зв`язку з наведеним також доводи апеляційної скарги відповідачки, що положення ч.4 ст. 75 СК України не можуть застосовуватися при вирішенні спору у даній справі, так як численими попередніми рішеннями судів було встановлено, що відповідачка є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги, так як предметом дослідження у даній справі є обставини, які виникли після ухвалення рішення судів, на які посилається відповідачка.

Крім того, колегія суддів враховує також те, що на даний час з 17 жовтня 2017 року позивач перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 ( а. с. 54 т.1).

Дружина позивача ОСОБА_6 проживає разом з ним, є ліжкова хвора, що підтверджується довідкою ЦП МСД №3 СА №1 від 21.03.2019 р., має прогресуючу хворобу зору - 03% зору та також потребує лікування. ОСОБА_6 отримує пенсію у розмірі 2255,37грн. ( а. с.12 т.1).

Стан здоров`я сина позивача ОСОБА_7 , який згідно висновків лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу та акту огляду МСЕК, є інвалідом ІІ групи безстроково, та який на час видачі довідки проживав разом з батьком ОСОБА_1 , обмежений в самообслуговуванні, обмежений у здатності контролювати свою поведінку і потребує постійного стороннього догляду, на даний час не змінився. Факт надання позивачем йому допомоги встановлений численими рішеннями судів, які місятяться в матеріалах справи, а тому не потребує доказувавнню у даній справі. Ствердження позивача про те, що він і на даний час продовжує надавати матеріальну допомогу своєму сину, не спростовано відповідачкою належними та допустимими доказами у справі. Слід також зазначити, що позивач не посилається на те, що син проживає на даний час разом з ним, а тільки стверджує, що він фактично перебуває на його утриманні.

Згідно довідки від 28.02.2019р. № 7509-1/ЄВ позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Центральне об`єднане управління ПФУ м. Миколаєва і отримує пенсію за віком. Розмір пенсії за віком, що виплачується, становив з липня 2018 року по листопад 2018 року - 4769,57 грн., з груденя по січень 2019 р. - 4778,48 грн. (том 1 а.с.185) Згідно довідки від 27.03.2019 р.№ 1060903, розмір пенсії, що виплачується ОСОБА_1 за березень 2019 р. становить 5530,27 грн.

Із медичних документів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач має ряд захворювань, у зв`язку з якими перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, в 2011 році він проходив лікування в онкодиспансері, має хронічний холецистит і йому була зроблена операція з видалення жовчного міхура, має цукровий діабет 2 групи, ІБС кардіосклероз атеросклеротичний з порушенням збудливості міокарда, гіпертонічну хворобу. Для лікувавння оформляв кредит.

Отже, позивач, 1941 року народження, також є непрацездатною особою, оскільки досяг пенсійного віку встановленого законом, у зв`язку із станом здоров`я періодично проходить лікування, інших доходів, крім пенсії не має, надає необхідну допомогу своїй дружині та непрацездатному сину інваліду 2 групи.

Зазначені обставини свідчать про те, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів на користь відповідачки змінилися також матеріальний та сімейний стан позивача у сторону погіршання, а тому він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання колишньої дружини.

Сукупність вказаних обставин дає право на звільнення позивача від сплати аліментів на утримання відповідачки, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що позивач не довів того, що дійсно не має інших доходів крім пенсії, відповідачка не зазначає навіть орієнтовно джерела, з яких він може мати дохід.

Як убачається з матеріалів справи позивачу виповнилося 78 років і він заперечує той факт, що працює та має інший дохід, крім пенсії. Відповідачка ж в суперіч положенням ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, щокожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду доказів на підтвердждення того, що позивач має інший дохід. За такого доводи апеляційної скарги в цій частині носять характер припущення, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги не впливають на висновок суду про необхідність задоволення позовних вимог у даній справі з підстав, наведених в тексті постанови суду та грутнуються на неправильному тлумаченні відповідачкою як обставин справи, так і норм діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини, вони не заслуговують на увагу як на підставу для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_4 у розмірі 1/10 частини з усіх видів доходу, стягнутих рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2008 року у справі № 2-4-3137/08, залишеним без змін в цій частині рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2008 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 серпня 2019 року.