Дата документу 20.08.2019 Справа № 336/4958/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4958/18 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/2303/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: приватний нотаріус Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець Вольф Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ «ПУМБ», треті особи: приватний нотаріус Хара Н.С., приватний виконавець Вольф Т.Л.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.07.2014 року між ним та АТ «Банк Ренесанс Капітал» було укладено кредитний договір № GP-6496029, за умовами якого він отримав споживчий кредит з встановленим графіком платежів (щомісячний платіж 03 числа). На виконання умов кредитного договору ним сплачено два платежі 16.07.2014 року та 20.08.2014 року на загальну суму 200 грн.

Виконавчим написом № 5171, вчиненим приватним нотаріусом Харою Н.С., 07.06.2018 року з нього на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто заборгованість в розмірі 26969,44 грн., 21.07.2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. відкрито виконавче провадження № 56819827 щодо виконання вказаного виконавчого напису.

Вважав, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо розміру заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому написі не відповідає дійсній сумі заборгованості.

Крім того, він не отримував жодної письмової вимоги про погашення заборгованості з боку ПАТ «ПУМБ».

Починаючи з серпня 2014 року мінімальний платіж по кредиту ним сплачувався не в повному обсязі, а, отже, саме з 02.08.2014 року у відповідача виникло право достроково стягнути всю заборгованість за кредитним договором. Із заявою про вчинення виконавчого напису за кредитним договором відповідач звернувся лише на початку червня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги.

На підставі зазначеного просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5171, вчинений 07.06.2018 року приватним нотаріусом Харою Н.С. про стягнення з нього на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості в розмірі 26969,44 грн., стягнути з ПАТ «ПУМБ» на його користь витрати на правничу допомогу та судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В вересні 2018 року ПАТ «ПУМБ» звернулось до суду з позовом, в якому зазначило, що 02.07.2014 року між АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем пропозиції укласти договір (оферту) № GP-6496029, про приєднання до Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків (далі - Загальні умови).

Банк зазначив, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у сумі 16 716,09 грн. зі сплатою процентної ставки у розмірі 9% річних згідно з графіком, на строк до 02.07.2017 р. Своїм підписом у пропозиції укласти договір (оферту) відповідач підтвердив, що підписана ним пропозиція разом з Загальними умовами договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків складає кредитний договір.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 02.09.2018 року за період з 03.10.2015 року по 02.07.2017 року утворилася заборгованість у розмірі 41 208,01 грн., з яких: 10746,43 грн. - заборгованість за кредитом, 956,27 грн. - заборгованість за процентами, 4780,51 грн. - заборгованість за комісією, 24724,80 грн. - штраф.

Посилаючись на викладене, ПАТ «ПУМБ» просило стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором від 02.07.2014 року та судові витрати в розмірі 1762 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2018 року прийнято зустрічний позов ПАТ «ПУМБ» до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5171, вчинений приватним нотаріусом Харою Н.С. 07 червня 2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості в розмірі 26 969 гривень 44 коп.

Зустрічний позов ПАТ`ПУМБ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ`ПУМБ» заборгованість за кредитним договором GP-6496029 від 02.07.2014 року в сумі 41 208,01 грн. (заборгованість за кредитом - 10 746,43 грн.; заборгованість за процентами - 956,27 грн.; заборгованість за комісією - 4 780,51 грн.; штраф - 24724,80 грн.). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати в сумі 1057,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків не містять підпису позичальника, вважає, що зазначені умови не можна вважати складовими частинами укладеного між ним та позивачем кредитного договору, посилається на пропуск банком строку позовної давності, безпідставне нарахування процентів поза межами строку кредитування та просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову, ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Суд першої інстанції встановив, що 02.07.2014 р. між АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № GP-6496029, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16 716,09 грн., шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферту) № GP-6496029 (далі - пропозиція) зі сплатою щомісячних платежів до 3 числа кожного календарного місяця в сумі 748,99 грн. на строк 36 місяців по 03.07.2017 року.

У пропозиції зазначено, що ОСОБА_1 згодний з тим, що ця пропозиція разом із Загальними умовами становить між ним та банком кредитний договір, а також, що він в день подання пропозиції ознайомився з останньою чинною редакцією Умов з усіма змінами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та які розміщуються банком на інформаційних стендах у відділеннях банку та на офіційному сайті та зобов`язується періодично (не рідше 1 разу в місяць) ознайомлюватись з ними (а.с.40).

До кредитного договору банк додав Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, затверджені протоколом правління АТ «Банк Ренесанс Капітал» №76 від15.08.2013 року (а.с.41-42).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором за період з 03.10.2015 року по 02.07.2017 року станом на 02.09.2018 року становить 41 208,01 грн. та складається з: 10 746,43 грн. - заборгованість за кредитом, 956,27 грн. - заборгованість за процентами, 4780,51 грн. - заборгованість за комісією, 24 724,80 грн. - штраф (за період з 03.10.2015 року по 02.07.2017 року).

Останній платіж за кредитним договором 200 грн. позичальником сплачений 20.08.2014 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пропозиції від 02 липня 2014 року процентна ставка зазначена - 9% річних (пункт 2.5).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № GP-6496029 (а.с.48-49), посилався на Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків.

У Загальних умовах, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі, штраф за кожен випадок порушення строків платежів в розмірі 10 % від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку (п.6.2), позовна давність щодо вимог банку про стягнення збитків, сплати неустойки (пені, штрафів) - 3 роки (пункт 9.1 згаданих Загальних умов), та інші умови.

Посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений із Загальними умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які посилався банк не заслуговують на увагу, з огляду на те, що саме зазначені Загальні умови позичальник ОСОБА_1 долучив до своєї позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якості складової укладеного ним кредитного договору (а.с.11-13).

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-17цс16.

Згідно з графіком платежів, який містить Пропозиція, комісія за обслуговування кредитної заборгованості складає 213,31 грн. щомісячно (а.с.40).

За вказаних обставин, позовні вимоги банку про стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за комісією в сумі 4780,51 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропуску банком позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 10 746,43 грн., колегія суддів виходить з такого.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з вимогами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» характеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

У цьому кредитному договорі сторони узгодили можливість дострокового повернення кредиту, в тому числі, за ініціативою банку (пункт 8.1 кредитного договору).

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, яка станом на 20.04.2015 року становить 26 969,44 грн. в строк до 20.05.2015 року (а.с.69, 205), банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості розпочався 20.05.2015 року.

З позовом до суду банк звернувся 20 вересня 2018 року (а.с.29), тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_1

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 03.10.2018р. у справі № 487/3919/15-ц, від 29.08.2018р. у справі № 241/31/16-ц .

Посилаючись на те, що з вимогою про дострокове повне дострокове погашення заборгованості за кредитом банк звернувся 13.04.2018 року (а.с.44), суд залишив поза увагою, що вимога про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитом вже направлялась позичальнику в 2015 році та на спростування цих обставин банком не надано жодного доказу ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій, в той час як позичальник надав суду оригінал вимоги про дострокове повернення кредитних коштів в строк до 20.05.2015 року.

З аналізу вказаних норм та встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що кредитні відносини між сторонами припинилися 20 травня 2015 року.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили погашення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів до 03 числа кожного місяця з кінцевим терміном повернення до 03 липня 2017 року, а у випадку порушення умов кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів протягом 34 календарних днів (п.8.1 Кредитного договору), строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відтак, у межах строку кредитування до 03 липня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 03 числа кожного місяця. Починаючи з 21 травня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Умови договору не містять положень щодо можливості нарахування відсотків та неустойки після спливу строку кредитування.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 10 746,43 грн. заборгованості за кредитом, 956,27 грн. заборгованості за процентами, 4780,51 грн. заборгованості за комісією, 24 724,80 грн. штрафу, на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України ОСОБА_1 має право на компенсацію ПАТ «ПУМБ» суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 2643 грн.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року у цій справі в частині задоволення зустрічних позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

В задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором GP-6496029 від 02.07.2014 року відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2643 гривні.

В частині задоволення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: приватний нотаріус Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець Вольф Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось в апеляційному порядку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: