Справа № 462/3319/18
Провадження № 2/761/1851/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2019 року

Шевченківський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого - судді: Кондратенко О.О.,

при секретарях: Славич К.В., Смігунову В.В.

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Горбатюк У.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства ?Київстар? про відшкодування моральної шкоди та матеріальних збитків понесених через ненадання інформації

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом до відповідача ПрАТ ?Київстар?, в якому просив суд: стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 3 000, 00 грн., вартість понесених витрат на рекомендовані поштові відправлення у розмірі 19, 95 грн. вартість витрат понесених на копіювання позовної заяви та додатків у розмірі 20, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не надав відповідь на запитувану ним інформацію у строк, визначений Законом України ?Про доступ до публічної інформації?.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 червня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ ?Київстар? про відшкодування моральної шкоди та матеріальних збитків, понесених через ненадання інформації, передано за територіальною підсудністю на розгляд Шевченківському районному суду м. Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В березні 2019 року протокольною ухвалою суду прийнято заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що відсутній факт порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки, відповідно до ст.ст. 12, 13 Закону України ?Про доступ до публічної інформації?, відповідач не є розпорядником публічної інформації.Також, представник відповідача наголошувала, що зі змісту звернення позивача вбачається, що запитувана інформація відноситься до охоронюваної законом таємниці про надані телекомунікаційні послуги абонента, яка, відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону ?Про телекомунікації?, не могла бути надана на звернення позивача.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з?ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об?єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЗУ ?Про доступ до публічної інформації?, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб?єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб?єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов?язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб?єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов?язаної з виконанням їхніх обов?язків;

4) суб?єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов?язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб?єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров?ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

У своїй позовній заяві, позивач зазначає, що відповідач, надаючи відповідь на його звернення, порушив строки, визначені у п.1 ст. 20 ЗУ ?Про доступ до публічної інформації?.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЗУ "Про доступ до публічної інформації?, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Як вбачається зі змісту запитів ОСОБА_1 , направлених на адресу відповідача, та з врахуванням положеннь ст.ст.12, 13, 19 ЗУ "Про доступ до публічної інформації?, звернення позивача не відносяться до запиту на інформацію у розумінні вищезазначеного закону. А тому, посилання поивача щодо надання відповіді у строк, передбачений ч.1 ст.20 ЗУ ?Про доступ до публічної інформації? не грунтується на вомогах закону.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п?ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п?яти днів ( ч.1 ст.20 ЗУ ?Про звернення громадян?).

За результатами розгляду звернення, на зазначену ОСОБА_1 адресу, відповідачем було направлено письмову відповідь, про що свідчить реєстр ПАТ ?Укрпошта? за №420 від 07 листопада 2017 року (а.с.49).

Крім того, про направлення відповіді на звернення позивача також свідчать: список згрупованих поштових відправлень № 14863034, чеки, електронні копії з сайту ПАТ ?Укрпошта? та копія відповіді, зареєстрована за вихідним номером № /03/03/02 від 02 листопада 2017 року.

Також, на заяву позивача, зареєстровану за вхідним номером № 105706-17 від 08 грудня 2017 року, відповідачем було надано відповідь у строки, визначені ЗУ ?Про звернення громадян?, за вихідним номером № /03/03/02 від 14 грудня 2017 року, на зазначену у зверненні адресу позивача, що підтверджується, списком відправлень №1375, чеком (а.с.43).

З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що відповідач розглянув звернення позивача у строки та у спосіб, визначений ЗУ ?Про звернення громадян?.

Однак, зі змісту заяви позивача вбачається, що запитувана ним інформація, відноситься до охоронюваної законом таємниці про телекомунікаційні послуги абонента.

Правовідносини між операторами, провайдерами телекомунікацій та абонентами врегульовані нормами цивільного законодавства України та нормами ЗУ ?Про телекомунікації?, Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою КМУ № 295 від 11 квітня 2012 року,Умовами надання телекомунікаційних послуг ПрАТ ?Київстар? ( надалі по тексту - Умови).

Відповідно до п.16 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою КМУ від 11 квітня 2012 року № 295, із змінами та доповненнями (надалі по тексту - Правила), надання послуг здійснюється на замовлення споживача на підставі укладеного договору.

Телекомунікаційна послуга (послуга) - продукт діяльності оператора та/або провайдера телекомунікацій, спрямований на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій (ч.1 ст. 1 ЗУ ?Про телекомунікації?).

Кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з?ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо (ст.31 Конституції України).

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч.2 ст.32 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.34 ЗУ ?Про телекомунікації?, оператори, провайдери телекомунікацій (ПрАТ ?Київстар?) повинні забезпечувати і нести відповідальність за схоронність відомостей щодо споживача, отриманих при укладенні договору, наданих телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо.

Інформація про споживача та про телекомунікаційні послуги, які він отримав, може надаватись у випадку та в порядку, визначених законом. У інших випадках зазначена інформація може поширюватися лише за наявності письмової згоди споживача (ч.3 ст.34 ЗУ ?Про телекомунікації?).

Пунктом 42 Правил закріплено, що оператор, провайдер повинен відповідно до законодавства забезпечувати збереження відомостей про абонента, отриманих під час укладання договору, а також про надання послуг, у тому числі факт їх отримання, обсяг, зміст, маршрути передачі інформації тощо, і несе відповідальність за їх схоронність.

Пунктом 43 Правил оператор, провайдер у порядку, встановленому законодавством, створює та використовує бази даних, що необхідні для надання послуг і містять відомості, надані абонентом під час укладання договору, та забезпечує захист і нерозголошення інформації з обмеженим доступом.

Із відповіді, наданої позивачу за вихідним номером /03/03/02 від 14 грудня 2017 року вбачається, що останнього повідомлено, що телефонні з`єднання залежать від бажання абонентів, що приймають участь в розмовах їх підтримувати або відповідних налаштувань телефонних апаратів.

Абонент, за яким закріплені абонентські номери до ПрАТ ?Київстар? зі скаргами, заявами, щодо порушень в частині надання телекомунікаційних послуг не звертався.

Отже, твердження позивача про порушення його прав як споживача та абонента телекомунікаційних послуг є безпідставними, оскільки надання оператором, провайдером будь-якої інформації про телекомунікаційні послуги щодо обслуговування будь-якого телефонного номеру є правомірним виключно на вимогу абонента, що уклав з оператором правочин у встановленій законодавством письмовій формі.

Крім того, ст.1 ЗУ ?Про телекомунікації?, пунктом 1.1. Умов визначено, що абонент - споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі.

Підставою виникнення цивільних прав та обов?язків, є, серед іншого, договори та інші правочини (ч.1 cт.11 ЦК України).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються ЗУ ?Про захист прав споживачів?.

Преамбулою ЗУ ?Про захист прав споживачів? установлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов?язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника (п.22 ст.1 ЗУ ?Про захист прав споживачів?).

Пункт 11 ч.1 ст.23 ЗУ ?Про захист прав споживачів?, на який у своїй заяві посилається позивач, визначає відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів: порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п?яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із матеріалів справи вбачається, що абонентські номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 не закріплені за позивачем та ПрАТ ?Київстар? не перебуває у договірних відносинах з позивачем за цими номерами.

А тому, посилання позивача на порушення норм п.12 ст.1, ст.ст 10, 15 ЗУ ?Про захист прав споживачів? є безрідставними та не грунтуються на вимогах закону.

Крім того, абоненти є вільними у виборі та використанні послуг оператора.

Згідно ч.1 ст.32 ЗУ ?Про телекомунікації?, споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг, зокрема, мають право на: вільний доступ до телекомунікаційних послуг; вибір виду та кількості телекомунікаційних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ ?Про телекомунікації, споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані дотримуватися Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджує Кабінет Міністрів України, зокрема:

1) використовувати кінцеве обладнання, що має документ про підтвердження відповідності;

2) не допускати використання кінцевого обладнання споживача для вчинення протиправних дій або дій, що суперечать інтересам національної безпеки, оборони та охорони правопорядку;

3) не допускати дій, що можуть створювати загрозу для безпеки експлуатації мереж телекомунікацій, підтримки цілісності та взаємодії мереж телекомунікацій, захисту інформаційної безпеки мереж телекомунікацій, електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, ускладнювати чи унеможливлювати надання послуг іншим споживачам;

4) не допускати використання на комерційній основі кінцевого обладнання та абонентських ліній для надання телекомунікаційних послуг третім особам;

5) виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги;

6) виконувати інші обов`язки відповідно до законодавства.

Крім того, пунктом 2.10 Умов закріплено, що з моменту отримання Абонентом Ідентифікаційної картки він несе відповідальність за будь-які дії, які можуть відбутися з нею (зокрема, незаконне користування зловмисниками, здійснення помилкових дзвінків тощо).

Відповідно до п.7 Правил, споживач має право обирати оператора, провайдера та послуги, що ним надаються.

Послуги можуть надаватися з використанням кінцевого обладнання абонента, кінцевого обладнання, яке встановлено в пунктах колективного користування та інших установах і закладах, а також таксофонів (п.18 Правил).

Згідно п.3.1.13. Умов, абонент зобов`язаний дотримуватися інструкції з використання кінцевого обладнання та слідкувати за його схоронністю, правильністю набору команд та коректністю замовлень Послуг.

Отже, споживач вільний на власний розсуд у використанні, в рамках визначеним законодавством, наданих йому оператором послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно роз?яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 ?Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди?, розглядаючи позови про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи.

Підставами для задоволення позовних вимог про стягнення майнової шкоди необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: факт наявності майнової шкоди; вина особи; неправомірність дій особи; безпосередній причинно-наслідковий зв?язок між майновою шкодою та протиправними діями особи.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, зазначені принципи щодо обов?язковості доведення тих чи інших обставин є обов?язковими при з?ясуванні обставин справи по суті.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті порушення її прав.

На підставі ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступені вини особи, що заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а так само з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Споживачі мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров?я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством (п.5 ч.1 ст.4 ЗУ ?Про захист прав споживачів?).

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року ?Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди?, встановлено, що відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не грунтуються на виогах занкону та не знайшли свого підстердження під час розгляду справи судом, а тому, не підлягають задволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 76-82, 141, 142, 229, 258-260, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, Порядком реєстрації абонентів, які отримують телекомунікаційні послуги без укладення договору в письмовій формі, затвердженого 11 серпня 2011 року рішенням №393 Національною комісією з питань регулювання зв?язку, Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 09 серпня 2005 року за №720, Постановою Пленуму Верховного Суду України ?Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди? №6 від 27 березня 1992 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року ?Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди, Законом України ?Про захист прав споживачів?, Законом України ?Про телекомунікації?, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства ?Київстар? про відшкодування моральної шкоди та матеріальних збитків понесених через ненадання інформації - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 05 серпня 2019 року.

Суддя: