ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/661/17
Провадження № 22-ц/4820/1623/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2019 року (суддя Бурлак Г.І.) за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП», ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» (далі ПрАТ «Зернопродукт МХП»), ОСОБА_2 , в якому із врахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір оренди землі №154-Н-Т-Х від 01.07.2011 року, сторонами в якому зазначені ПрАТ «Зернопродукт МХП» та ОСОБА_3 , що зареєстрований 10.07.2012 року за №0 4999 відділом Держкомзему Теофіпольського району.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,4323 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новоставецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області. На даний час позивачем встановлено, що належною йому земельною ділянкою користується ПрАТ «Зернопродукт МХП», чим створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні його землею на підставі нібито укладеного між батьком позивача ОСОБА_3 та ПрАТ «Зернопродукт МХП» договору оренди земельної ділянки від 01.07.2011 року. Позивачу ще за життя спадкодавця ОСОБА_3 було відомо від останнього, що він не передавав в оренду належну йому земельну ділянку, і після смерті спадкодавця ПрАТ «Зернопродукт МХП» не звертався до позивача з питанням оформлення прав оренди землі.

24 жовтня 2017 року, позивачу стало відомо, що спірний договір оренди підписала відповідач ОСОБА_2 , а не його батько. Оскільки, спірний договір оренди землі спадкодавець ОСОБА_3 не підписував і не уповноважував інших осіб на вчинення таких дій, просив визнати договір оренди від 01 липня 2011 року недійсним.

Протокольною ухвалою Теофіпольського районного суду від 25.10.2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним догові оренди землі №154-Н-Т-Х від 01.07.2011 року площею 2,4323 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_1 , що знаходиться на території Новоставецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, сторонами якого зазначені ОСОБА_3 та ПрАТ «Зернопродукт МХП». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Зернопродукт МХП», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки заяві відповідача про застосування строків позовної давності. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Крім того, вважає, що на момент укладення спірного договору оренди сторони мали необхідний об`єм цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та направленим на укладення договору оренди. За весь період часу з моменту укладення спірного договору сторони належним чином виконували свої обов`язки, зокрема, ПрАТ «Зернопродукт МХП» як орендар, використовував земельні ділянки згідно цільового призначення, не погіршував їх стан та своєчасно і в повному обсязі виплачував оренду плату.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір оренди, укладений від імені спадкодавця, останнім не підписувався. Таким чином, договір оренди від 01.07.2011 року був укладений без волевиявлення ОСОБА_3 , а тому дійшов висновку про його недійсність на підставі ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.2015 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.02.2015 року ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,4323 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новоставецької сільської ради Теофіпольського району.

10 липня 2012 року у відділі Держкомзему у Теофіпольському районі за №0 4999 зареєстрований договір оренди землі №154 НТХ від 01 липня 2011 року, сторонами якого зазначені ОСОБА_3 та ПрАТ «Зернопродукт МХП», відповідно до якого, в оренду передана земельна ділянка № 337 загальною площею 2,43 га призначена для товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Новоставецької сільської ради Теофіпольського району, строком на 10 років.

Згідно довідки філії «Рідний край» ПрАТ «Зернопродукт МХП» від 16.08.2017 року, у період з 2011-2013 роки була нарахована та виплачена оренда плата ОСОБА_3 , у період з 2014-2016 роки орендна плата виплачувалася спадкоємцеві ОСОБА_1 .

Згідно висновку експерта №6207/6208/18-26 від 10.04.2019 року за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та технічної експертизи підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 01.07.2011 №154-Н-Т-Х, укладеного між ОСОБА_3 та ПрАТ «Зернопродукт МХП» виконані іншою особою, а саме ОСОБА_2 .

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку до спадкоємців переходить на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Законом України від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV «Про оренду землі» (далі - Закон №161-ХІV) визначається порядок укладення договору оренди землі.

В силу ч.1 ст.13, ч.1 ст.14 Закону №161-ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши, що договір оренди землі від 01.07.2011 року підписаний не спадкодавцем ОСОБА_3 , а іншою особою ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на укладення спірного договору оренди землі між ним та ПрАТ «Зернопродукт МХП», а тому договір оренди є недійсним.

Отримання ОСОБА_3 , а в подальшому спадкоємцем ОСОБА_1 , орендної плати від ПрАТ «Зернопродукт МХП» за 2011-2013 р.р., та за 2014-2016 р.р не свідчить про наявність укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки та не є беззаперечним доказом укладення ними цього договору на умовах, визначених у договорі від 01.07.2011 року, який ОСОБА_3 не підписував.

Доводи ПрАТ «Зернопродукт МХП» про те, що договір оренди землі відповідає вимогам закону та внутрішній волі сторін, не порушує прав та інтересів позивача, суперечать фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

Щодо застосування строку позовної давності, то відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом установлено, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у жовтні 2017 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту отримання позивачем та спадкодавцем плати за користування землею суперечить нормам статті 261 ЦК України. Отримання позивачем грошових коштів та майна в рахунок плати за фактичне використання її земельною ділянкою товариством не свідчить про обізнаність власника земельної ділянки про укладення від його імені спірного договору оренди.

Із врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк