ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна та скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що в період з літа 2002 року по кінець серпня 2016 року, він та відповідачка вели спільне господарство, мали спільний бюджет та розподіляли всі витрати по утриманню сім`ї, разом проводили вільний час, відпустки, їздили відпочивати, відвідували батьків, спільних друзів. В літню пору року їздили відпочивати на море, окрім цього позивач приймав постійно участь у вихованні доньки відповідачки від першого шлюбу, її навчанні в Університеті «ім. Альфреда Нобеля» за спеціальністю «Економічна кібернетика». В період з літа 2002 року по кінець серпня 2016 року його особисті речі знаходились за місцем їх спільного проживання, частина з яких була повернута в кінці серпня 2016 року після припинення фактичних шлюбних відносин. За час спільного проживання ними було набуте рухоме та нерухоме майно, техніка та меблі за кошти спільного бюджету. Про спільний бюджет позивача з відповідачкою свідчить придбання автомобіля марки ФОЛЬКСВАГЕН LT-35, 2001р.; автомобіля марки MERSEEDES-BENZ, модель 310, колір білий, тип Мікроавтобус-D; автомобіль марки FORD, модель FIESTA 1.1. Транспортні засоби марок ФОЛЬКСВАГЕН LT-35 та MERSEEDES-BENZ відносяться до типу мікроавтобусів і були придбані для отримання прибутку, оскільки у позивача професія шофер і основний та єдиний заробіток є саме від заняття цією професією, а саме - перевезення пасажирів. На підтвердження даного факту є реєстрація позивача як ФОП з видом діяльності «Пасажирські наземні транспортні перевезення міського та приміського сполучення» в період з 11 грудня 2002 року по 22 грудня 2014 року. З кінця грудня 2014 року він працює шофером з перевезення пасажирів як найманий працівник. 22 серпня 2005 року позивачем та відповідачкою для сумісного проживання було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку № НОМЕР_1 в СТ «Виноградарь» для індивідуального садівництва площею 0,0509 га, розташовану за адресою: м АДРЕСА_2 . Також було придбано - кондиціонер «Декор», кінотеатр «Ямаха», телевізор LG, комп`ютер, багатофункційний пристрій (МФУ) «Кенон», цифровий фотоапарат «Нікон», цифрову відеокамеру «Панасонік», посудомийку, холодильник «Шарп», холодильник «Електрон», мікрохвильову піч «Самсунг», електром`ясорубку «Мулинекс», духовий шкаф «Електролюкс», витяжку на кухонну плиту, кухонну плиту (панель) «Аристон», кухонну мебель. Позивач зазначав, що він ніс витрати по участі у навчанні дочки відповідачки ОСОБА_3 (щомісячного грошового забезпечення навчання) в Університеті «ім. Альфреда Нобеля», а також витрати по утриманню автомобіля марки FORD FIESTA 1.1, а саме тонування скла автомобіля, встановлення сигналізації, встановлення паркувальної системи (парковщик), шини автомобільні (зимові) 4 шт., реєстратор 2ш., навігатор 1шт..

Просив встановити факт проживання з відповідачкою однією сім`єю та поділити вказане вище майно, скасувавши право власності відповідача на це майно та визнавши за ним право власності на 1/2 частину цього майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 .. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 20 липня 2005 року по червень 2011 року та з червня 2012 року по 31 серпня 2016 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль Марки - FORD, Модель FIESTA 1.1, Рік випуску 2012, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого 02 березня 2013 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку № НОМЕР_1 в Садівничому товаристві «Виноградарь» для індивідуального садівництва, площею 0,0509 га. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру, автомобіль Марки - FORD, Модель FIESTA 1.1, Рік випуску 2012, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та земельну зазначену земельну ділянку. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , автомобіля Марки - FORD, Модель FIESTA 1.1, Рік випуску 2012, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та земельної ділянки № 158 в Садівничому товаристві «Виноградарь». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка та її донька проживали з позивачем як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, як звичайна сім`я. При цьому, суд зазначив, що викладені відповідачкою обставини не відповідають дійсним, фактичним обставинам сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому майно, а саме: квартира, транспортний засіб Марки - FORD, Модель FIESTA 1.1, та земельна ділянка № НОМЕР_1 в СТ «Виноградарь» є таким, що набуте в період їхнього спільного проживання, тобто спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Оскільки, вищезазначене майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд вважав, що підлягають задоволенню і ті позовні вимоги, які стосуються скасування реєстрації права власності тільки за ОСОБА_1 права власності на це майно та визнання права власності на це майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено позовних вимог. Відповідачка не заперечує, що мала з позивачем дружні, ділові та інколи інтимні стосунки, однак заперечує факт проживання з ним однією родиною, їх відносини не були пов`язані спільним побутом та сторони не мали взаємних прав та обов`язків.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Задовольняючи часткового позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спірних квартири, земельної ділянки та автомобіля Марки - FORD, Модель FIESTA 1.1 спільною сумісною власність сторін також є доведеними, а тому скасував реєстрацію права власності тільки за ОСОБА_1 на це майно та визнав права власності на це майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним.

Колегія суддів не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положенням частини 1, 2 ст. 21 СК УКраїни шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

При застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались відносини, що притаманні подружжю (пункт 20 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Таким чином, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі за ст. 74 СК України достатньо довести факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період.

У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись таким, що є об`єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК).

При цьому презумпція набуття фактичним подружжям майна у спільну сумісну власність застосовується і у випадку, якщо один з фактичного подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку (ст. 60 СК).

Таким чином із системного аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України ).

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 познайомились влітку 2002 року.

Також встановлено, що 22 серпня 2005 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

12 лютого 2013 року ОСОБА_1 придбала спірний автомобіль Форд.

04 вересня 2015 року ОСОБА_1 придбала спірну земельну ділянку в Садівничому товаристві Виноградарь.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка придбавала спірну побутову техніку в кредит, та сплачувала за ними періодичні платежі.

05 листопада 2018 року судом були допитані свідки - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з літа 2002 року по 31 серпня 2016 року та ведення ними спільного господарства.

Натомість свідки: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , підтвердили факт знайомства та спілкування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , однак факт спільного ведення господарства не підтвердили.

Даючи оцінку показам свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд першої інстанції помилково взяв їх до уваги, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін.

Отже, покази допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку колегії суддів, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Крім того, перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки, про що зазначила й сама відповідачка, не є сімейними відносинами.

А також тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказаного ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції позивачем надано не було.

Більш того, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що позивач увесь спірний період, що є предметом розгляду судом, постійно працював та забезпечував потреби своєї сім`ї, оскільки це є лише припущенням, нічим не доведеним, тоді як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилаючись в оскаржуваному рішенні лише на покази свідків, та стверджуючи, що позивач мав заробіток, який витрачав на сім`ю, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність належних та допустимих доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна, саме, в інтересах сім`ї, що в даному випадку є неприпустимим.

Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, - ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 11575 грн. 21 коп.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна та скасування державної реєстрації права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_4 ) судовий збір в сумі 11575 грн. 21 коп..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко