Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 323/1199/16-ц

провадження № 61-8831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Кримської О. М. від 22 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про припинення права власності на Ѕ частини житлового будинку та виплата її вартості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є колишньою його дружиною і їм на праві спільної часткової власності в рівних частках належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу відповідач виїхала із спірного будинку, а він залишився проживати в ньому разом з новою дружиною і сином. Протягом п`яти років неодноразово пропонував ОСОБА_3 отримати грошову компенсацію за належну їй частку в спільному майні або придбати інше житло, проте остання відмовлялася від усіх його пропозицій.

Посилаючись на приписи статті 365 ЦК України, а також на те, що відповідач не проживає в спірному будинку, не бере участі в його утриманні та втратила до будинку інтерес, позивач просив списати з депозитного рахунку суду на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації за Ѕ частини вказаного будинку кошти у сумі 249 862,50 грн, припинити її право власності на Ѕ частини у спірному майні та визнати за ним право власності на вказану частку житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_3 на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 .

Списано з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації у Запорізькій області на користь ОСОБА_3 249 862, 50 грн у рахунок компенсації за Ѕ частини вказаного будинку кошти у розмірі, що відповідають ринковій вартості Ѕ частини.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із наявності всіх підстав для припинення права на частку у спільному майні, що передбачені статтею 365 ЦК України, а саме: будинок є неподільним, спільне користування ним є неможливим, частка відповідача не може бути виділена в натурі і таке припинення не завдасть істотної шкоди співвласниці, яка відмовилася як від двокімнатної квартири, так і від грошової компенсації у сумі 17 000 дол. США.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року та додатковим рішенням цього ж суду від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Вирішено питання про розподіл судових витрат, повернуто ОСОБА_1 кошти внесені на депозитний рахунок в сумі 249 862, 50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності підстав, за наявності яких відповідно до статті 365 ЦК України право на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника може бути припинено. Крім того, припинення права ОСОБА_3 на цю частку завдасть їй істотної шкоди з огляду на відсутність у неї іншого житла.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім фактичним обставин справи; не вказав, якими доказами підтверджується той факт, що будинок є подільною річчю та технічно може бути поділений між співвласниками. Крім того відповідач не заперечувала проти отримання компенсації за належну їй Ѕ частини будинку, але сторони не могли дійти згоди щодо її грошової вартості. Апеляційний суд не врахував, що 21 жовтня 2014 року відповідач придбала земельну ділянку на АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а фактично проживає на АДРЕСА_3 . З урахуванням наведених обставин, припинення частки відповідача у спільній сумісній власності з виплатою їй грошової вартості не завдасть їй істотної шкоди.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 323/1199/16-ц з Оріхівського районного суду Запорізької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 20 лютого 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2011 року будинок АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за кожним із них право власності на вказаний будинок по Ѕ частці.

Спірний будинок є двоповерховим, загальною площею 129,9 кв. м, житловою площею 65, 6 кв. м та ринкова його вартість відповідно до звіту про оцінку від 12 лютого 2016 року становить 499 725 грн.

В указаному будинку зареєстрований і постійно проживає ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_6 та їх малолітній син ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 з 23 березня 2011 року зареєстрована в с . Ленди Обухівського району Київської області.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 травня 2008 року з технічної точки зору розділити житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в натурі відповідно до розміру часток кожного із співвласників по Ѕ частці кожному не можливо. Виходячи з розташування житлового будинку, планування, етажності і розмірів приміщень, його конструктивних елементів, розташування надвірних будівель, розмірів і конфігурації земельної ділянки, часток співвласників експертом запропоновано один варіант порядку користування спірним житловим будинком.

Звертаючись до суду з даним позовом про припинення права на частку у спільному майні, позивач посилався на те, що частка відповідача у майні, яка складає Ѕ частини, є незначною, річ (спірний будинок) є неподільною та спільне користування цим майном є неможливим.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 08 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102) (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що належну ОСОБА_3 Ѕ частини спірного житлового будинку не можна вважати незначною, іншого житла у власності вона не має, а тому позбавлення права на цю частку може завдати істотної шкоди її інтересам.

Факт неможливості спільно володіти та користуватися спірним двоповерховим будинком позивачем не доведено.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками будинку та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права відповідача на частку у спільному майні, а також, що таке втручання у її право власності на майно за встановлених судом обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун