ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/31/18 Номер провадження 22-ц/814/1809/19Головуючий у 1-й інстанції Олефір А.О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Карпушина Г.Л.,

За участю секретаря судового засідання: Ткаченко Т.І.,

Представника відповідача: Дубинки Ю.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма "Перемога", третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Сектор державної реєстрації Глобинської районної державної адміністрації про визнання договору оренди землі недійсним та скасування реєстрації права оренди земельної ділянки

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року та апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2019 року, ухвалені під головуванням судді Олефір А.О.,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Трембач В.В. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Перемога» у якому просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 0081, розміром 3,05 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Глобинського району Полтавської області, реєстрація якого проведена 02 березня 2016 року, укладений мж сторонами терміном на 15 років.

Підстави позову вмотивовував тим, що йому належить на праві приватної власності земельна ділянка розміром 3,05 га, розташована на території Федорівської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Між позивачем та ТОВ Агрофірма «Перемога» був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки на 10 років, який було зареєстрований 09 листопада 2007 року, термін дії якого закінчився 09 листопада 2017 року.

18 вересня 2017 року позивач звернувся до Відділу у Глобинському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з метою отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, де з`ясувалося, що на належну йому земельну ділянку 02 березня 2016 року зареєстрований ще один договір оренди строком на 15 років. Але позивач повторно ніякого договору із ТОВ Агрофірма «Перемога» не укладав і не має на руках примірника вказаного договору. Після укладання договору із ТОВ «Перемога» у 2007 року, позивач підписував документ, який він вважав додатковою угодою до вказаного договору оренди землі, якою передбачалося збільшення орендної плати. Статтею 229 ЦК України передбачено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а саме визнання його недійсним.

Крім того, на належну позивачу земельну ділянку зареєстровані два договори оренди терміном на 10 років, реєстрація одного з яких проведена 09 листопада 2007 року терміном дії на 15 років, і реєстрація другого проведена 02 березня 2016 року, що суперечить нормам ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ «Про оренду землі».( т. 1 а. с. 22-25)

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма "Перемога", третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Сектор державної реєстрації Глобинської районної державної адміністрації про визнання договору оренди землі недійсним та скасування реєстрації права оренди земельної ділянки відмовлено.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.

Так, заяву представника відповідача адвоката Дубинки Юлії Сергіївни задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Перемога» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2400,00 гривень.

З даним рішенням та додатковим рішенням у справі не погодився відповідач і в особі свого представника ОСОБА_2 подав на них апеляційні скарги, в яких просить рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі.

Додаткове рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви представника відповідача щодо компенсації судових витрат.

Апелянт вважає рішення суду таким, що ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Вказує на те, що суд невірно надав оцінку наданим ними доказам, оскільки висновок експерта №1436-1439/1440-1443 від 21 грудня 2018 року підтвердив факт підпису оспорюваного правочину не ОСОБА_1 , а іншою особою. Суд відхилив такі висновки виключно з тих підстав, що вони не узгоджуються з іншими матеріалами справи, що суперечить чинному законодавству.

Також вказує на наявність подвійної реєстрації договорів на земельну ділянку, а саме: реєстрацію іншого договору при незакінченій дії попереднього.

Доводи скасування додаткового рішення вмотивовує тим, що докази розміру судових витрат відповідача були надані після ухвалення рішення суду і не досліджені в судовому засіданні.

ТОВ Агрофірма «Перемога» надало відзиви на апеляційні скарги, у яких просять суд апеляційні скарги відхилити, а рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін.

Вказує на те, що суд обґрунтовано відхилив висновок експерта, оскільки він спростовується множиною інших доказів, наявних у матеріалах справи, із посиланням на досліджені факти та з`ясовані обставини справи в сукупності.

Також відповідач вказує на те, що представником відповідача адвокатом Дубинкою Ю.С. заява про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справ, була подана до канцелярії суду ще до початку судового засідання 17 квітня 2019 року, а у ході судових дебатів продубльовано відповідну заяву. Позивач був присутній при проголошенні рішення суду, яким і визначено дату проведення судового засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер: НОМЕР_2 , розміром 3,05 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Глобинського району Полтавської області (а .с. 7 т. 1 ).

30.09.2006 року між ним та відповідачем у справі було укладено договір оренди землі, який був зареєстрований Глобинським райвідділом Полтавської регіональної філії центру ДЗК 09.11.2007 року. ( а. с. 39-40 т. 1 )

02.09.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду, яка зареєстрована 08.09.2008 року. ( а .с. 41т. 1)

13.06.2014 року між сторонами було укладено угоду про розірвання договору оренди землі та 15.06.2014 року укладено новий договір оренди який був зареєстрований 24.11.2014 року . ( а. с. 42- 45 т.1 )

3 серпня 2015 року між сторонами було укладено угоду про розірвання договору оренди землі від 15 червня 2014 року та в цей же день укладено новий договір оренди, який був зареєстрований 02 березня 2016 року. ( а .с. 9. 47-51 Т. 1)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Підстав для їх задоволення ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не довели.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Закону України «Про оренду землі» Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Статтею 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Позивач вмотивовує підстави визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки недійсним тим, що вчинений ним внаслідок помилки та що відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 24 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно державний реєстратор не міг зареєструвати інший договір оренди та відмовляє в державній реєстрації прав.

Вказує на те, що у 2015 році він підписував документ, який вважав додатковою угодою до попереднього договору оренди земельної ділянки, підписав його в одному екземплярі та забрав собі.

Також позивач зазначає, що оспорюваний правочин особисто позивачем не підписувався.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд першої інстанції вірно вказав на таке.

Відповідно до ч.1 ст.229ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач чи його представник не надали суду документу, на наявність якого вони посилаються в обґрунтування позовних вимог, підписаний в одному екземплярі у 2015 році, який ОСОБА_1 вважав додатковою угодою.

Договір оренди землі може бути визнано у судовому порядку недійсним з підстав, передбачених ст.215 ЦК України, ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2 ст.207 ЦК України).

Згідно висновку експерта № 1436-1439/1440-1443 судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 21 грудня 2018 року суд встановив, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» договору оренди землі від 03 серпня 2015 року укладеному між ТОВ Агрофірма «Перемога» та ОСОБА_1 , який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 березня 2016 року, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів - не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.128-136).

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відхиляючи висновок експерта, суд надав оцінку їх неузгодженості з іншими доказами, встановленими судом, а саме:

-показами свідка ОСОБА_4 , який пояснив суду, що особисто займався підготовкою договору оренди земельної ділянки, укладеного у подальшому з ОСОБА_1 , у тому числі і питання одержання особистої згоди останнього на пропозицію товариства щодо його укладення;

-заявою позивача ОСОБА_1 від 03 серпня 2015 року, адресованою директору ТОВ Агрофірма «Перемога» Соляник М.І., згідно змісту якої позивач просив видати йому орендну плату за земельний пай за 2015-2018 роки на лікування;

-особистими показами позивача, який підтвердив власноручне написання вказаної вище заяви та факт отримання коштів з орендної плати в сумі 23000 гривень та 3700 гривень у подальшому згідно цієї заяви;

-довіреністю, виданою 07 вересня 2015 року ОСОБА_1 , згідно якої позивач уповноважує ОСОБА_4 бути його представником в Реєстраційній службі Глобинського районного управління юстиції Полтавської області з приводу реєстрації права власності та права оренди земельної ділянки.

Також суд вірно вказав на те, що доводи представника позивача з приводу того, що орендна плата позивачем отримана на підставі попереднього договору, укладеного ще в 2007 році, не є спроможними, оскільки за таких обставин термін дії цього договору закінчився у 2017 році, а у особистому зверненні ОСОБА_1 просив виплатити орендну плату і за 2018 рік. Даний факт вказує на обґрунтованість доводів відповідача про продовження правовідносин між сторонами з приводу оренди земельної ділянки.

Не є підставою для визнання недійсним договору оренди землі і факт відсутності окремого запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про розірвання дії договору оренди землі від 15.06.2014.

Законом України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в разі порушення порядку реєстрації договору не передбачено такого правового наслідку як визнання недійсним договору оренди землі. Жодних позовних вимог щодо визнання незаконними дій державного реєстратора та скасування державної реєстрації правочину позивачем не заявлялося.

З урахуванням цього, доводи ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 03 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Перемога», зареєстрований 02 березня 2016 року відсутні.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи. Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення про стягнення судових витрат місцевий суд встановив факт, що відповідачем у справі понесено витрати за надання правової допомоги у розмірі 2400 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні місцевим судом питання про стягнення судових витрат дотримані норми процесуального права.

У відповідності з вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила, або має сплатити у зв`язку з розглядом справи встановлюються судом на підстав поданих сторонами доказів.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти діб після ухвалення рішення суду за умови, щоб до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ТОВ « Агрофірма «Перемога» до суду було подано орієнтовний перелік витрат за надання правової допомоги в сумі 2400 грн (а.с.57- 58 т.1).

Також до місцевого суду було надано незавірені копії ордера на надання правової допомоги та договору про надання правничої допомоги ( а.с.167-169 т. 1) .

Представник відповідача адвокат Дубинка Ю.С. 17 квітня 2019 року подала до суду заяву про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у додатках до якої міститься також лише попередній орієнтовний розрахунок цих витрат ( а .с.184-185).

Рішення у справі було ухвалено 17 квітня 2019 року. До суду належні докази про понесені судові витрати були подані в установлений законом 5 денний термін, направлено 22 квітня 2019 року поштовою кореспонденцією ( а.с.213-224).

У зв`язку з цим, не знаходять свого підтвердження і доводи апеляційної скарги з приводу процесуальних порушень при вирішенні питання про розподіл судових витрат та ухваленні додаткового рішення судом.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У відповідності з вимогами ст.12 , 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач та його представник не надали суду доказів, які б спростували факт відсутності волевиявлення позивача ОСОБА_1 на укладення 03 серпня 2015 року між ним та ТОВ Агрофірма «Перемога», договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований 02 березня 2016 року.

Такий висновок узгоджується роз`ясненнями п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Врахувавши дії позивача який неодноразово переукладав договори оренди земельної ділянки, отримував орендну плату за час користування земельною ділянкою, в тому числі і після 2016 року суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Також суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги і на додаткове рішення суду. Як вже зазначалося при вирішенні питання про стягнення судових витрат місцевим судом дотримано вимоги ст. 141 ЦПК України.

Посилання апелянта на роз`яснення висловлені в постановах пленуму верховного суду України № 1 4 від 18.12.2009 року «про судове рішення у цивільних справах» та на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» є некоректні з огляду на те, що Цивільно процесуальним кодексом України ( редакції закону від 3 жовтня 2017 року) встановлені нові правила щодо дослідження доказів на підтвердження факту понесення судових витрат ( ч.8 ст. 141 ЦПК України.)

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Відповідачем у справі права та обов`язки ОСОБА_1 як власника та орендодавця земельної ділянки не порушуються.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Доводи апеляційних скарг висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року та додаткового рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2019 року Підстави для зміни розподілу рішення суду в частині судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації апелянту не підлягають .

В ході апеляційного розгляду справи представником відповідача заявлено клопотання про відшкодування судових витрат пов`язаних з апеляційним розглядом справи, розмір яких становить 1400 грн.

Витрати підтверджені належними доказами та підлягають стягненню з позивача (апелянта) у справі.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 17 квітня 2019 року та додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма «Перемога» понесені судові витрати за апеляційний розгляд справи у розмірі 1400 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 серпня 2019 року.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: Л.І. Пилипчук

Г.Л. Карпушин