Справа № 462/5857/19 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/3318/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Стасишина Р.М., представника третьої особи АТ «Мегабанк» - Кульбій-Кухар Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 адвоката Стасишина Романа Мироновича на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Постигач О.Б.,

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити Відкритому акціонерному товариству «Львівська макаронна фабрика», місце знаходження: 79022, місто Львів, вул. Городоцька, 170, та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, шляхом укладення договору купівлі-продажу, у тому числі шляхом продажу майна з аукціону, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду тощо, а також вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що позивачем подано до Залізничного районного суду м. Львова позовну заяву до Міністерства юстиції України, треті особи: Відкрите акціонерне товариство Львівська макаронна фабрика, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтерес Груп», Товариство з обмеженою відповідальністю «Промсіті Трейд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітіком Естейт», Приватний нотаріус Гулієв Анатолій Агаджанович, Приватний виконавець Білецький Ігор Миронович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 22.08.2019 року №2634/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень». Оскаржений наказ було прийнято відповідачем за результатами розгляду скарги арбітражного керуючого ВАТ «Львівська макаронна фабрика» Тарасенка Тараса Петровича від 23.07.2019 року, яким дану скаргу задоволено в повному обсязі. Наслідком винесення оскарженого наказу стало скасування рішень про державну реєстрацію прав власності та обтяжень, тобто припинення прав позивача як іпотекодержателя нерухомого майна на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Стасишин Р.М.

В апеляційній скарзі стверджує, що не погоджується з ухвалою суду першої інстанції та вважає її такою, що постановлена з порушенням вимог ст.ст. 149-151 ЦПК України. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що площа нерухомого майна, яке виставлено на продаж (аукціон) не відповідає площам нежитлових приміщень, на які згідно з Договором іпотеки від 16 липня 2019 року було накладено обтяження на користь ОСОБА_1 , не відповідає дійсності та судом належно не досліджено письмові документи, а саме свідоцтва від 23 листопада 2000 року про право власності ВАТ «Львівська макаронна фабрика», інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 липня 2019 року та Договір іпотеки від 16 липня 2019 року. Щодо неможливості судом першої інстанції встановити дійсного власника нерухомого майна на момент розгляду справи, зазначає, що після скасування оскарженим наказом Міністерства юстиції України було рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, право власності на спірне майно повернулося до ВАТ «Львівська макаронна фабрика». Відтак, вважає, що суд першої інстанції фактично самоусунувся від з`ясування даних обставин при розгляді заяви про забезпечення позову. Посилається на те, що до часу вирішення судом справи по суті, відносно спірного майна можуть бути вчинені наступні після виконання оскарженого наказу реєстраційні дії та, зважаючи на те, що нерухоме майно виставлено на аукціон, а в подальшому після продажу буде перереєстроване на нового власника, вказані обставини істотно ускладнять виконання рішення у даній справі та не забезпечать ефективний захист прав позивача. Вважає, що суд вийшов за межі заяви про забезпечення позову, оскільки вдався до з`ясування обставин, які стосуються суті спору і не можуть з`ясовуватися при вирішенні питання доцільності вжиття заходів забезпечення позову.

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2019 року та постановити нову, якою забезпечити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно з роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як убачається з виділених матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу Міністерстваюстиції України від 22 серпня 2019 року № 2634/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Також позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити відкритому акціонерному товариству «Львівська макаронна фабрика» та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження цим майном, а також вчиняти щодо нього будь-які реєстраційні дії.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов може забезпечуватися, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Сторонами у цій справі є ОСОБА_1 (позивач) та Міністерство юстиції України (відповідач), а предметом спору визнання недійсним рішення відповідача щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Постановляючи оскаржену ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що не може бути накладено арешт на майно не відповідача, а особи, яка має процесуальний статус по справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ВАТ «Львівська макаронна фабрика», а також, з огляду на предмет спору (оскарження індивідуального акта), позов не може бути забезпечений шляхом заборони вчиняти дії (реєстраційні дії) щодо розпорядження майном, на яке заявник просив накласти арешт, адже у разі задоволення такого позову, рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належть залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Стасишина Романа Мироновича залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку не оскаржується.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.