ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5805/19 Справа № 206/5103/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Самарський районний у м.Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Самарської районної у м.Дніпрі ради, про визнання шлюбу недійсним та фіктивним з моменту його укладення, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним та фіктивним з моменту його укладення, мотивуючи його тим, що 02 липня 2004 року його рідний дідько ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2 , про що Самарським районним у м.Дніпро відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було вчинено запис №150.

Вказував, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений без вільної згоди ОСОБА_3 , оскільки на момент укладання шлюбу він страждав важким психічним розладом, проходив амбулаторне лікування у психіатра та не міг особисто подати заяву про реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, він не вміє читати та писати, обмежений в здатності до спілкування, орієнтації та в здатності контролювати свою поведінку.

Зазначав, що ОСОБА_3 не міг самостійно укласти договір та взяти кредит в АТ КБ "Приватбанк", але всі обставини вказують, що це змогла зробити за нього ОСОБА_2 , рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2006 року ОСОБА_2 була виселена з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, оскільки вселилась у дану квартиру без його дозволу та дозволу ОСОБА_4 , дане рішення було виконане, а він та ОСОБА_4 на підставі рішення суду було вселені у вказану квартиру, втім ОСОБА_2 перешкоджає виконанню рішення.

Посилаючись на те, що все вказує на фіктивність шлюбу, оскільки його було зареєстровано виключно з метою отримання ОСОБА_2 підвищеної пенсії ОСОБА_3 як інваліда 2 групи та отримання, у разі смерті ОСОБА_3 , право власності на житло, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02 липня 2004 року Самарським районним у м.Дніпро відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №150, недійсним та фіктивним з моменту його укладання.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволення позову, наголошував на тому, що шлюб є фіктивним, ОСОБА_3 не міг його укласти фізично, оскільки страждає психічним розладом, йому та його матері ОСОБА_4 чиняться перешкоди у вселенні до квартири на підстави рішення суду, що порушує порядок виконання судового рішення.

01 липня 2019 року та 23 липня 2019 року Самарський районний у м.Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надав заяву, в якій заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вимог позову.

31 липня 2019 року відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду законне та обґрунтоване, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначав, що даний позов ОСОБА_1 подав виключно з метою вирішення своїх житлових питань, в той час коли судами було встановлено, що він перестав бути членом його родини та не проживає у спірній квартирі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 02 липня 2004 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції м.Дніпропетровська було зроблено запис №150, який підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.11).

Згідно із копією актового запису про шлюб №150 від 02 липня 2004 року, у вказаному документі містяться відомості про осіб, які реєструють шлюб, а саме про: ОСОБА_4 , 1949 року народження, та ОСОБА_2 , 1950 року народження, їхнє громадянство, місце проживання та підписи вказаних осіб (т.1 а.с.194).

У відповідності до копії акту №1/03-114 про виділення до знищення справ (документів), що не підлягають зберіганню, затвердженого начальником Дніпропетровського міського управління юстиції Горбалінським В.В. 12 лютого 2008 року, заяви громадян про реєстрацію шлюбу з 13 січня 2004 року по 27 грудня 2004 року, були знищені шляхом їх подрібнення та спалення (т.1 а.с.195-196).

Відповідно до копії посвідчення №131228 відповідач ОСОБА_3 , 1949 року народження, отримує пенсію, яка призначена йому у зв`язку із ІІ групою інвалідності, з 25 травня 1997 - безстроково (т.1 а.с.12).

В той же час, відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_3 , 1949 року народження, наявна інформація про те, що з 1966 року по 1997 рік працював на посадах арматурника ІІ розряду, електрозварника ІІ розряду на підприємствах. На титульній сторінці трудової книжки наявна інформація, що володілець трудової книжки неграмотний, також наявний підпис ОСОБА_3 (т.1 а.с.93-95).

Згідно із листом Органу опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпрі ради №2-17/1800 від 13 грудня 2018 року ОСОБА_3 на обліку в органі опіки та піклування Самарської районної у місті Дніпрі ради, як особа, яка в судовому порядку визнана недієздатною або дієздатність якої обмежена, та над якою встановлено опіку або піклування, не перебуває (т.1 а.с.135).

Відповідно до листа головного лікаря КЗ «Дніпровська міська лікарні №1» Дніпровської міської ради №11/669 від 12 грудня 2018 ОСОБА_3 знаходиться під наглядом лікаря-психіатра КЗ «ДМП №1» ДМР з діагнозом: «Помірна розумова відсталість». Захворювання не є прогредієнтним, медикаментозного лікування не потребує (т.1 а.с.137).

Відповідно довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №491849 від 30 березня 2016 року, позивач ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства, ІІІ група з 01 квітня 2016 року (т.1 а.с.44).

Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ), між якими 10 травня 1975 було укладено шлюб, відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , який було розірвано 23 травня 1989 - свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 (т.1 а.с.45-47).

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії ордеру №02-211, виданого Житлово-комунальним відділом Придніпровської ДРЕС м.Придніпровська 25 серпня 1958 року, ОСОБА_8 було надано право на заняття квартири АДРЕСА_1 для проживання членів його сім`ї в кількості 5 чоловік (т.1 а.с.36).

Згідно із копією довідки серії МСЕ-ДНА-01 №034222 від 27 травня 1997 року, відповідачу ОСОБА_4 , 1949 року народження, огляд якого проводився вперше, група інвалідності - ІІ, причина інвалідності - загальне захворювання, рекомендовані заходи по відновленню працездатності - нагляд та лікування у психіатра (т.1 а.с.13).

В той же час, вказана довідка не може свідчити про наявність у позивача важкого психічного розладу.

Відповідно до копії висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №1260, хворий ОСОБА_3 , 1949 року народження, є інвалідом ІІ групи з 27 травня 1997 року - безстроково, за рівнем обмеження життєдіяльності: обмежений в обслуговуванні, обмежений в здатності до орієнтації, обмежена здатність до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку, у зв`язку із чим потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний до 16 листопада 2018 року.

В той же час, копія вказаного висновку не містить дати його складення, також із копії документу не можливо встановити інформації про заклад охорони здоров`я та членів комісії закладу, які складали відповідний висновок (т.1 а.с.14).

Крім того, зважаючи на мотивувальну частину позову судом було встановлено, що 22 листопада 1990 року рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська по цивільній справі №2-1085/90 за позовом ОСОБА_4 (третя особа по даній справі) до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 (відповідач по даній справі) про зміну договору найма жилого приміщення у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено у зв`язку із тим, що в малометражних квартирах, в яких суміщені ванні кімнати та санвузли, договори найму не підлягають зміні (т.1 а.с.104).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_9 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_10 про визнання втратившими право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про виселення, ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 , ОСОБА_10 в задоволенні позовних та зустрічних вимог відмовлено повністю.

30 серпня 2006 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2006 було скасовано в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та виселено ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення у відповідній частині мотивовано тим, що ОСОБА_2 вселилась в спірну квартиру у вересні 2004 року за дозволом наймача - ОСОБА_9 , але при цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які мають право користуватись вказаною квартирою, письмової згоди на її вселення не давали. Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2006 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_9 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_1 про визнання втратившими право користування житловим приміщенням залишено без зміни (т.1 а.с.21-23).

27 листопада 2006 року державним виконавцем Державної виконавчої служби у Самарському районі м.Дніпропетровська Семиренком Є.О. було складено акт про те, що 27 листопада 2006 року було проведено виконання рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська, яким ОСОБА_2 було виселено (т.1 а.с.24).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 30 грудня 2009 року у цивільній справі №2-85/09 за позовом ОСОБА_9 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, відкриття окремого особистого рахунку та виселення у задоволенні позовної заяви ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі (т.1 а.с.105-106).

Вказане вище рішення, зокрема, було мотивовано тим, що доводи позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_3 про те, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , починаючи з 1989 року не користуються спірним приміщенням без поважних причин, у зв`язку з чим вони втратили право користування цим житлом, суд не може вважати такими, що відповідають дійсності, оскільки спростовуються зібраними матеріалами цивільної справи, а саме рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2006 року, за змістом якого, починаючи з 1987 року між сторонами по справі виникли неприязні стосунки, у зв`язку з чим відповідачі не завжди мали можливість перебувати у спірній квартирі, в якій знаходились їхні речі, та необхідністю лікування і догляду хворої матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням також встановлено, що ОСОБА_2 повторно була вселена у спірну квартиру як член сім`ї наймача, будучи дружиною сина позивача ОСОБА_3 без письмової згоди на вселення відповідачів, які перестали бути членами сім`ї наймача та постійно не проживають у спірній квартирі. Рішення набрало чинності 25 березня 2010 року (т.1 а.с.105-106).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року у цивільній справі №206/418/16-ц за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визначення особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 було в задоволенні позовних та зустрічних вимог відмовлено повністю.

25 січня 2017 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог було скасовано. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення були задоволені. Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року залишено без змін. Прийнятим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відсутні у спірній квартирі з 2000 року у зв`язку із конфліктом між сторонами з приводу користування вказаним житловим приміщенням, тобто з поважних причин (т.1 а.с.25-27).

24 жовтня 2016 року між КП «ЖГ Самарського району» Діпровської міської ради та ОСОБА_3 було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого ОСОБА_3 та членам його сім`ї було надано у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру (т.1 а.с.38-40).

25 жовтня 2016 року ОСОБА_3 було надано письмову згоду на реєстрацію у квартирі ОСОБА_2 (т.1 а.с.41).

14 листопада 2016 року висновком за результатами службової перевірки, затвердженого директором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Пономарьовим А.С. , було скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 разом із заявою про реєстрацію місця проживання від 25 жовтня 2016 року подала типовий договір найму житла, укладеного 24 жовтня 2016 року між КП «ЖГ Самарського району» ДМР та ОСОБА_3 , в якому містились завідомо неправдиві дані, що призвело до порушення прав інших осіб (т.1 а.с.33-35).

01 грудня 2017 року у цивільній справі №206/6434/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою було відкрито провадження, що підтверджується відповідною копією ухвали (т.1 а.с.15).

24 квітня 2018 у цивільній справі №206/6434/17 було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням та об`єднано в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, яку зупинено до розгляду даної цивільної справи (т.1 а.с.16-19).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Так, відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №9497 від 10 жовтня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих/ входять: ОСОБА_9 , уповноважений власник, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (не встановлено), ОСОБА_1 (онук) (т.1 а.с.42,43).

Відповідно до листа Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області №12/8-2350 від 11 травня 2018 року ОСОБА_4 (третя особа по справі) було здійснено виклик 04 травня 2018 року співробітників поліції у зв`язку із тим, що один із мешканців квартири АДРЕСА_1 , замінив замки, через що заявниця не може потрапити до своєї квартири (т.1 а.с.29).

08 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника Самарського ВДВС м.Дніпропетровська ГТУЮ про поновлення виконавчого провадження у цивільній справі №206/418/16-ц та вселення його та ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.30).

23 липня 2018 року державним виконавцем було складено акт про те, що ОСОБА_3 вільний доступ до квартири не заперечується. Встановлено, що його жінка, яка є іншою особою у виконавчому провадженні, перешкоджає вільному доступу до квартири (т.1 а.с.32).

В той же час, відповідно до копії свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок, ОСОБА_2 є власником цілого житлового будинку АДРЕСА_3 (т.1 а.с.97).

За змістом довідки №604, виданої 27 грудня 2018 року в.о.старости виконавчого комітету Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Козирського В.В. - відповідачі по справі ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 дійсно в літній період проживають та доглядають за присадибною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.181).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для його задоволення відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з частиною другою статті 24 СК України реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22,24-26 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.

Статтею 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Відповідно до статті 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Колегія суддів наголошує на тому, що всі посилання у позовній заяві та в апеляційній скарзі на численні судові рішення з приводу користування та проживання в квартирі АДРЕСА_1 не можуть слугувати підставою для задоволення позову про визнання шлюбу фіктивним.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення ( частини другої статті 41 СК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірним шлюбом, як зазначає подружжя відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , жодним чином не порушуються їх права.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Обставини укладення спірного шлюбу відповідають загальновизнаним у суспільстві нормам поведінки осіб, які мають бажання створити сім`ю та взяти взаємні зобов`язання.

Між сторонами по справі дійсно виникли неприязні стосунки.

Однак, звернення до суду з даним позовом свідчить про втручання в особисте життя, в той час коли у відповідності до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

З врахуванням обставини даної справи суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про призначення експертиз по даній справі, та доводи приведені в апеляційній скарзі цих висновків не спростовують (т.2 а.с.65-67,68-70).

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено того, що відповідач ОСОБА_3 не мав наміру та фізичної змоги укласти оспорюваний ним шлюб, не доведено те, що шлюб є фіктивним.

Колегія суддів зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мають намір перебувати у шлюбі, який було укладено за їх бажанням та згодою, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.