КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Назаренко Мар`яни Володимирівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у грудні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 116 912грн 99коп. та судові витрати у сумі 1 753грн 69коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 30 жовтня 2013 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту № 0082536-ССGр1_03809, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 50 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою 23,88% річних.

Позивач посилався на те, що 12 вересня 2017р. уклав з ПАТ «Піреус Банк МКБ» договір факторингу №2, відповідно до якого ПАТ «Піреус Банк МКБ» відступило право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0082536-ССGр1_03809 від 30 жовтня 2013 року.

Позивач стверджував, що банк виконав умови договору, надавши грошові кошти шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача, однак останній не виконує свої зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 23 жовтня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 116 912грн 99коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором у розмірі 116 538грн 03коп. та 1 753грн 69копсудового збору, а всього 118 291грн 72коп.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Назаренко М.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача посилається на незаконність рішення суду, оскільки суд не врахував, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої було

заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові.

Також представник відповідача зазначає, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження розміру заборгованості, розрахунок заборгованості здійснено невірно, тому вимоги позивача є необґрунтованими.

Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують перехід права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», а відповідач не був повідомлений про відступлення права вимоги за кредитним договором та не отримував повідомлення-вимогу.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 30 жовтня 2013 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_1 був укладений договір № 0082536-ССGр1_03809 про відкриття поточного рахунку, видачу платіжної картки та надання кредиту в межах кредитного ліміту з додатками, за умовами якого банк відкриває позичальнику поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні, випускає та надає платіжну картку для її подальшого використання позичальником в порядку та умовах, викладених в договорі, правилах та чинних тарифах, надає позичальнику кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 50 000грн строком на 1 рік з автоматичною пролонгацією щоразу на новий строк, а саме 1 рік, а позичальник зобов`язався сплачувати щомісячний мінімальний платіж у розмірі 10% від суми поточної (не простроченої) заборгованості за кредитом в межах ліміту кредиту, включаючи суму нарахованих процентів за попередній місяць користування кредитом та транзакційні, конвертаційні комісії (пені), а також сплачувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі 23,88% річних за фактичний час користування кредитом в період з дати відкриття рахунку до 31 жовтня 2014р. Після спливу вищезазначеного строку розмір процентної ставки встановлюється на рівні 28% річних за використання кредиту на покупки та 36% річних за використання кредиту, окрім покупок (с.с.25-27).

12 вересня 2017р. між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладений договір факторингу №2, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором, укладеним з відповідачем. Згідно додатку № 1 до вказаного договору загальна заборгованість відповідача складала 116 538,03грн (с.с.89-93).

12 жовтня 2017р. позичальнику була направлена повідомлення-вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, яка виконана не була.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем зобов`язання за кредитним договором не виконані.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій

самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляв, що банком не були виконані умови договору про надання кредиту та платіжної картки.

Згідно виписки по кредитній картці відповідача за період з 30 жовтня 2013р. по 11 вересня 2017р., яка надана суду ПАТ «Піруеус банк МКБ», у відповідача наявна заборгованість за кредитом у розмірі 116 538грн 03коп., яка складається із суми несанкціонованого овердрафту у розмірі 66 538грн 03коп та суми простроченого кредитного ліміту - 50 000грн (с.с.104-134).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідачем та його представниками не були надані жодні докази погашення заборгованості за кредитним договором, не наведено альтернативного розрахунку заборгованості та не заявлено клопотання про призначення відповідної судової експертизи для спростування заявленої позивачем заборгованості.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що позивачем суду наданий невірний розрахунок заборгованості, який не підтверджений відповідними документами, є необґрунтованими та недоведеними.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У підтвердження розміру заборгованості, позивачем суду наданий додаток № 1 до договору факторингу від 12 вересня 2017 року та виписка по кредитній картці, яка була видана відповідачу, у якій зазначені всі нарахування, які здійснювалися банком по відкритому рахунку, а також дії відповідача, які свідчать про користування кредитними коштами.

Однак, відповідачем надані позивачем докази спростовані не були, а відтак суд не мав правових підстав для висновку, що надані позивачем докази є неналежними або не підтверджують позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне незастосування судом позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом, так як договір закінчився 30 жовтня 2014 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 29 листопада 2017 року, тобто поза межами трирічного строку, не ґрунтуються на умовах укладеного сторонами договору, обставинах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Звертаючись до суду із заявою про застосування позовної давності, представник відповідача зазначав, що строк дії договору закінчився 30 жовтня 2014 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 29 листопада 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку.

Згідно пункту 3 договору № 0082536-ССGр1_03809 від 30 жовтня 2013 року клієнт має повернути кредит повністю разом з усіма нарахованими процентами до 30 жовтня 2014 року включно. Сторони дійшли згоди, що за рішенням банку та відсутності заяви клієнта про припинення дії цього договору строк кредиту може бути щоразу автоматично продовжено на тих же умовах на той самий строк без укладення договору про внесення змін до цього договору у порядку, встановленому Правилами.

Під час судового розгляду відповідач не заявляв, що після 30 жовтня 2014 року подав заяву про припинення дії договору.

Крім того, з виписки по кредитній картці за період з 30 жовтня 2013 року по 11 вересня 2017 року вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами у 2015 року та у 2016 року, здійснював поповнення рахунку (останній внесок зроблено 26 липня 2016 року), та сплачував покупки кредитними коштами (остання оплата здійснена 14 січня 2016 року (с.с.116, 133 зворот).

Враховуючи викладене та умови укладеного сторонами договору, він автоматично кожного року продовжувався на рік та був автоматично пролонгований, принаймні, до 30 жовтня 2016 року.

Крім того, згідно додатку № 1 до договору від 30 жовтня 2013 року, відповідач зобов`язався вносити щомісячний мінімальний платіж 20 числа місяця. Останній платіж ним внесено 26 липня 2016 року, отже, про порушення свого права на отримання щомісячного мінімального платежу банк дізнався 21 серпня 2016 року, а з даним позовом правонаступник банку звернувся до суду 5 грудня 2017 року (с.с.37), тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, правових підстав для застосування позовної давності при вирішенні даного спору не встановлено.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано належних документів у підтвердження переходу права вимоги, а відповідач не був повідомлений про відступлення права вимоги за кредитним договором, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як позивачем суду першої інстанції наданий договір факторингу №2, витяг з додатку № 1 та додаток № 2 до договору, з тексту яких вбачається, що позивач набув право вимоги за договором, укладеним з відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який

передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-979цс15.

Відповідачем суду першої інстанції не було надано доказів оплати заборгованості первісному кредитору - ПАТ «Піреус Банк МКБ», тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивач має правові підстави для звернення до суду з даним позовом.

Крім того, позивачем суду першої інстанції надана копія листа від 12 жовтня 2017 року про повідомлення відповідача за адресою, зазначеною ним у договорі, про набуття ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права вимоги за кредитним договором. При цьому, відповідач, змінивши місце свого проживання, не повідомив про це банк.

Також відступлення права вимоги за кредитним договором, який був укладений між банком та відповідачем, та розмір заборгованості у сумі 116 538грн 03коп. підтверджено банком у листі, який ПАТ «Піреус Банк МКБ» 16 листопада 2018р. направив на звернення відповідача (с.с.154).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Назаренко

Мар`яни Володимирівни залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк