Справа № 369/4823/19
Провадження № 2/369/2734/19
13.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Середенко Б.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту, -
У квітні 2019 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та ПАТ «Дельта Банк» укладеного кредитний договір. У якості забезпечення виконання кредитного договору нею передано в іпотеку належне їй на праві власності домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1 . У червні 2018 року їй стало відомо про продаж її майна на аукціоні. Вказала, що після укладення кредитного договору в неї виникла прострочення платежу на деякий період, тому у жовтні 2011 року банк надіслав їй вимогу про погашення заборгованості, яку отримала її мати. Але на цей час вже погасила заборгованість. Незважаючи на це банком на підставі виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 27 грудня 2011 року на суму 985 666,46 грн. відкрито виконавче провадження 10 лютого 2012 року. Згодом їй стало відомо, що банком на підставі виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу №2322 від 12 вересня 2012 року відкрито знову виконавче провадження 11 жовтня 2012 року вже на суму 1 571 631,39 грн.
30 січня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами ОСОБА_1 та проведено зміну стягувача у виконавчому провадженні. 17 вересня 2018 року між ОСОБА_3 (кредитор) та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами. За рішенням суду виконавчий напис від 12 вересня 2012 року, вчинений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда Іриною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі №2322, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу в розмірі 1 571 631,39 грн., визнаний таким, що не підлягає виконанню. Виконавче провадження було закінчено. Тому на її заяву щодо зняття арешту відповідач надав роз`яснення про неможливість вчинення таких дій та рекомендацією звернення до суду. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.
У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала.
У судове засідання третя особа ОСОБА_2 не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав, наслідки визнання позову йому роз`яснені та відомі.
У судове засідання представник відповідача Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області не з`явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи, письмовий відзив до суду не надходили.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовими рішеннями.
За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
При розгляді справи судом встановлено, що 14 червня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №К-3926357. За даним договором ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 1 000 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 13 червня 2016 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 14,5%.
14 червня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір. За даним договором в іпотеку передано: домоволодіння та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
30 січня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором та кредитним договором. Відповідно до яких ПАТ «Дельта Банк» відступив ОСОБА_3 свої права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договором.
20 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором та кредитним договором. Відповідно до яких ОСОБА_3 відступила ОСОБА_2 свої права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договором.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №13804194 від 17 вересня 2018 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №147173273 від 28 листопада 2018 року іпотекодердателем є ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_1 , виданого 30 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
12 вересня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером №2322.
Постановою державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ від 11 жовтня 2012 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №2322 від 12 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 1 571 631,39 грн.
Постановою головного державного виконавця Києво-Святошинського ВДВС ГТУЮ в Київській області від 14 травня 2018 року проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні на ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч.З ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та своїм майном.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. ч. 1,2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 4 та 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закону) визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Пунктом 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 № 2274/5, визначено, що СТРОК зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2019 року визнано виконавчий напис від 12 вересня 2012 року, вчинений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда Іриною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі №2322, таким, що не підлягає виконанню.

Рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось сторонами.

З наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження ВП №34664254 вбачається, що постановою головного державного виконавця від 17 вересня 2018 року виконавчий документ повернутий стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме 17 вересня 2018 року до відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документу.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Відповідач заперечень проти доводів позивача суду не надав.

Встановлено, що виконавче провадження завершене 17 вересня 2019 року, а тому жодних правових та технічних можливостей у органу, який наклав арешт зняти його немає, що підтверджено листом відділу №9158 від 10 квітня 2019 року.

На час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно позивача, порушується право власності Позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право Позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності Позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту задоволити.

Виключити з акту опису та зняти арешт з житлового будинку загальною площею приміщень - 258,20 кв.м та земельної ділянки загальною площею 0,0600га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:006:0014 за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , накладений постановою Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 13 червня 2013 року.

Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 13 листопада 2019 року.

Суддя