Справа № 683/315/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2019 року м.Старокостянтинів.

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого суддя Андрощука Є.М.

з участю секретаря Свідерської К.В.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивачів без заявлення самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Старокостянтинівська міська рада про визнання недійсним державного акту серія ЯК №980211 від 09.02.2012р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0621 га кадастровий номер :06:010:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивачів без заявлення самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Старокостянтинівська міська рада про визнання недійсним державного акту серія ЯК №980211 від 09.02.2012р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0621 га кадастровий номер :06:010:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказують, що ОСОБА_4 , оформивши право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:010:0013 та отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №980211 порушила їх права, оскільки безпідставно захопила частину земельної ділянки загального користування, що значно ускладнило доступ до земельних ділянок позивачів. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що у зв`язку з видачею Державного акту відповідачу у неї відсутній заїзд на подвір`я, оскільки огорожа ОСОБА_4 . встановлена у в`їзних воротах. Позивач ОСОБА_1 вказує, що не має доступу до власної земельної ділянки через захоплення ОСОБА_4 частини провулку, який був частиною земельної ділянки загального користування. Окрім цього, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають про порушення відповідачем ОСОБА_4 державних будівельних норм при приватизації земельної ділянки та перешкоджання нею вільно користуватись земельними ділянками, які належать позивачам.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представник - адвокат Вонсович М.М. підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просять позов задовольнити, з вищенаведених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Кашин В.А. проти позову заперечили з підстав недоведеності порушення права позивачів по справі та відсутністю доказів і просять у позові відмовити.

Третя особа на стороні позивачів без заявлення самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6 , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, в попередніх судових засіданнях позов підтримав та просив задовольнити.

Третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог щодо предмета спору - Старокостянтинівська міська рада свого представника до суду не направила, подала заяву, згідно з якою при вирішенні питання покладається на думку суду.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належить земельна ділянка, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0.0621 га кадастровий номер земельної ділянки :06:010:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Право власності ОСОБА_4 посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 980211 виданого 09 лютого 2012 року на підставі рішення Старокостянтинівської міської ради від 19 травня 2010 року за №33 пункт 9.

ОСОБА_6 належить земельна ділянка що розташована за адресою АДРЕСА_2 , площею 0.0100 га кадастровий номер земельної ділянки :06:002:0179 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Право власності ОСОБА_6 на вказану вище земельну ділянку посвідчене Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2011 року.

Відповідно до ст.12 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частинами 6, 7, 10 ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (стаття 126 Земельного Кодексу України).

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачем по справі отримано Державний акт серія ЯК №980211 від 09.02.2012р., що посвідчує право власності на земельну ділянку у відповідності до норм чинного законодавства.

Посилання представника позивачів на будь-які порушення при виготовленні технічної документації не можуть бути прийняті судом, оскільки позивачами не оскаржується рішення Старокостянтинівської міської ради від 19 травня 2010 року за №33 пункт 9 про затвердження технічної документації.

Також, за змістом ч.2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оспорюючи набуття відповідачем ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку, вказували, що порушено їх право власності та користування земельною ділянкою загального користування та земельною ділянкою, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6

Разом з тим, позивачами не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів порушення саме їх прав та інтересів як власників чи користувачів будь-яких земельних ділянок, в тому числі загального користування, які межують з земельною ділянкою відповідача ОСОБА_4 .

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, судом не приймаються до уваги надані позивачами докази, оскільки вони не підтверджують порушення саме їх прав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що жодних порушень з боку ОСОБА_4 при приватизації земельної ділянки комісією від Старокостянтинівської міської ради, до складу якої свідок входила, зафіксовано не було. В той же час вказаний свідок жодним чином не підтвердив чи спростував обставини, на які позивачі посилаються в позові, оскільки їй про них невідомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала, що жодних порушень з боку Старокостянтинівської міської ради при передачі земельної ділянки ОСОБА_4 не було. Також свідок зазначила, що їй невідомо про технічну документацію із землеустрою стосовно земельної ділянки ОСОБА_4 , оскільки на момент її розробки вона не працювала в Старокостянтинівській міській раді.

Інших належних та допустимих доказів, на підтвердження порушень при виготовлені технічної документації на земельну ділянку та видачі Державного акту серія ЯК №980211 , судом не встановлено.

За приписами 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами 1 та 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

За приписами ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

У частині першій статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №980211 від 09.02.2012 року) передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно частини першої статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №980821 від 09.02.2012 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Під час розгляду справи позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 клопотань про залучення до участі у справі Старокостянтинівської міської ради (як органу місцевого самоврядування, який видав Державний акт ЯК № 980211 ) як співвідповідача не заявляли, а тому в позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-80, 89, 141, 244-246, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивачів без заявлення самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Старокостянтинівська міська рада про визнання недійсним державного акту серія ЯК №980211 від 09.02.2012р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0621 га кадастровий номер :06:010:0013 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Хмельницького апеляційного суду через Старокостянинівський районний суд.

У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне рішення складено 28 серпня 2019 року.

Суддя