Справа № 307/664/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Кондора Р.Ю., Фазикош Г.В.,

за участі секретаря Балаж Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 02 липня 2019 року (головуючий суддя Чопик В.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Тячівська державна нотаріальна контора про визнання недійсними та скасування договору дарування Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку та договору дарування Ѕ частини земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсними та скасувати договори дарування Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку 95% готовності та договору дарування Ѕ частини земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що згідно договору дарування від 05.03.2015 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 готовності, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Згідно договору дарування від 05.03.2015 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 Ѕ частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0705 га у АДРЕСА_2 .

Вказував, що укладення цих договорів було зумовлено тим, що Тячівським районним судом розглядалась цивільна справа №307/4148/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання двох дітей сторін. При розгляді даної справи у судовому засіданні в лютому місяці 2015 року між сторонами було розпочато обговорення питання про укладення мирової угоди, на тих умовах, що ОСОБА_2 передає належну йому 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину будинку, який подружжя разом побудувало, а ОСОБА_1 відмовиться від стягнення аліментів у зв`язку з передачею їй права власності на нерухоме майно.

Однак своїх обіцянок ОСОБА_1 не виконала, а Тячівський районний суд 02.03.2015 ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 та дочки Ренати в розмірі 1000 грн. щомісячно.

10.03.2015 ОСОБА_1 власноручно написала письмову заяву про те, що ніяких претензій до ОСОБА_2 не має, в майбутньому питання про стягнення аліментів ставити не буде, оскільки свою частку майна ОСОБА_2 подарував їй.

Вказував, що обіцянок та обов`язків ОСОБА_1 не виконала, не дивлячись на написану нею письмову заяву.

Наведеними діями ОСОБА_1 навмисно ввела позивача в оману (ст. 230 ЦК України).

Крім цього ОСОБА_1 зазначав, що вчинив правочини дарування під впливом помилки, зокрема, помилився щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 ЦК України). Зокрема, посилався на норму ст. 190 СК України, згідно якої той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Посилаючись на положення ст.203, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України, просив суд визнати недійними та скасувати договір дарування Ѕ частини земельної ділянки від 05.03.2015, а також договір дарування Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку 95 % готовності від 05.03.2015.

Ухвалою Тячівського районного суду від 26.11.2018 заборонено відповідачу до вирішення даної справи та вступу в законну силу рішення по даній справі відчужувати житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 (а.с. 178 т. 1).

Рішенням Тячівського районного суду від 02 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійним та скасовано договір дарування Ѕ частини земельної ділянки від 05.03.2015 розміром 0,0705 га, що розташована в АДРЕСА_2 , посвідчений державний нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2/524. Визнано недійсним та скасовано договір дарування Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 готовності, що розташований в АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-525.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якій просить рішення суду скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити. Зазначає, що оспорювані договори фактично були укладені задля закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.125 КК України, оскільки після пред`явлення позову про стягнення аліментів ОСОБА_2 вдерся до будинку і вчинив неправомірні дії відносно ОСОБА_1 , а також по відношенню до свого малолітнього сина. Заява від 10.03.2015 написана ОСОБА_1 про відмову від аліментів також пов`язана з цим кримінальним провадженням. Вказувала, що під час ухвалення рішення про стягнення аліментів навіть натяку на мирову угоду не було, що підтверджено в ухвалі Апеляційного суду Закарпатської області від 16.04.2015. Висновок комісії з питань захисту прав дитини при Тячівській районній державній адміністрації від 25.02.2016, який затверджений розпорядженням голови Тячівської РДА, не містить відомостей про те, що дарування нерухомого майна здійснюється з умовою припинення права на аліменти; зі змісту оспорюваних договорів не вбачається, що дар зроблений з умовою припинення права на аліменти.

Доповнення до апеляційної скарги, подані 12 серпня 2019 року, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки такі, всупереч вимогам ч. 1 ст. 364 ЦПК України, подані після закінчення строку на апеляційне оскарження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на технічний запис судового засідання у справі № 307/4148/14-ц, що був відтворений в судовому засіданні при розгляді даної справи, на якому зафіксовано, що ОСОБА_1 погоджувалася на відмову від аліментів в рахунок передачі нерухомого майна. Також зазначає, що кримінальне провадження за ст. 125 ч. 1 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Просив рішення місцевого суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що саме відмова ОСОБА_1 від стягнення аліментів, яка обговорювалась ще під час розгляду справи про стягнення аліментів, спонукала ОСОБА_2 до укладення оскаржуваних договорів, і саме такого виду договорів (дарування), а не іншого: договору про припинення права на аліменти для дітей у зв`язку передачею права власності на нерухоме майно, як це передбачено ст. 190 СК України; про те, що відповідачка бажала укласти саме договори дарування в рахунок відмови від стягнення аліментів стверджується, також, розпорядженням голови Тячівської РДА №106 від 26.02.2015 та висновком органу опіки та піклування, де надано дозвіл ОСОБА_1 саме на прийняття в дар вище вказаного нерухомого майна та підписання вище вказаних договорів дарування; пред`явивши 24.04.2015 до виконання виконавчий лист по рішенню про стягнення аліментів відповідачка обманула позивача. Суд першої інстанції вважав, що дарування ОСОБА_2 Ѕ частини земельної ділянки та Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку 95 % готовності вчинено під впливом обману.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи, а судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

Встановлено, що згідно договору дарування від 05.03.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку 95 АДРЕСА_3 готовності, що знаходиться у АДРЕСА_2 (а.с. 7 т. 1). У договорі сторони заявляють, що: цей договір відповідає їх намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину (п.2.9); сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу у правові наслідки, бажають їх реального настання (п.2.10); договір підписується ними добровільно, при здоровому розумі, ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, сторонам відомий та зрозумілий (п.2.12).

Також згідно договору дарування від 05.03.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 Ѕ частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0705 га у АДРЕСА_2 (а.с.6 т. 1). У цьому договорі вказано, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного або удаваного правочину (п.3.7); дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального, що йому зрозуміла природа цього правочину (п.3.8).

Позивач вказує, що такі договори були укладені, оскільки між сторонами було досягнуто домовленості, що відповідачка відмовиться від сплати відповідачем аліментів.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Рішення Тячівського районного суду у справі № 307/4148/14-ц, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було ухвалено 02 березня 2015 тобто, до укладення оспорюваних договорів (а.с.45-46).

Припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно передбачено статтею 190 СК України. Відповідно до вказаної статті, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. При цьому, набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.

Як вбачається з оспорюваних договорів, обдарованою особою в них зазначено лише ОСОБА_1 , що не відповідає положенням ст. 190 СК України. Будь-якого посилання, що договори укладені з умовою припинення права на аліменти, умови договорів не містять.

Як пояснила в судовому засіданні апелянт, що було визнано позивачем та його представником, при підписанні оспорюваних договорів в нотаріальній конторі, крім сторін, був також присутній адвокат Кошілко М.М. - представник ОСОБА_2 як у справі про стягнення аліментів, так і в даній справі. Жодних зауважень щодо дарування відповідних об?єктів саме ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 та його представника не поступало.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16.04.2015 рішення Тячівського районного суду від 02.03.2015 - залишено без змін (а.с. 31 т. 2). Оскаржуючи рішення про стягнення аліментів, ОСОБА_2 також зазначав про домовленість із ОСОБА_6 щодо передачі майна та її відмови від стягнення аліментів. У вказаній ухвалі апеляційного суду також констатовано, що за змісту оспорюваний договорів не вбачається, що такі дари позивачем зроблені з умовою про припинення права на аліменти та з дозволу органу опіки на це.

Посилання позивача на розпорядження голови Тячівської РДА №106 від 26.02.2015 та висновок органу опіки та піклування колегія суддів вважає безпідставним, оскільки такими надавався дозвіл ОСОБА_1 на прийняття в дар та підписання договору дарування Ѕ частини незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 та Ѕ часини земельної ділянки площею 0,0705 га для будівництва та обслуговування жилого будинку від імені та в інтересах її малолітнього сина ОСОБА_4 (а.с. 50 т. 1, 157-158 т. 1), тоді як судом розглядалась справа про стягнення аліментів на утримання двох дітей.

Апелянт стверджувала, що оспорювані договори були укладені у зв?язку з тим, що відносно ОСОБА_2 24 жовтня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідування було внесено кримінальне провадження за №0001626 за ст. 125 ч. 1. Заяву від 10.03.2015 про те, що ніяких претензій до ОСОБА_2 не має, в майбутньому питання про стягнення аліментів ставити не буде, оскільки свою частку майна ОСОБА_2 подарував їй (а.с.8 т. 1), ОСОБА_1 написала, оскільки позивач їй погрожував. Оскільки у жовтні 2014 року, після пред?явлення нею позову про стягнення аліментів, ОСОБА_2 вдерся до будинку і вчинив неправомірні дії відносно апелянтки та малолітнього сина, відповідач сприймала такі погрози як реальні.

Та обставина, що кримінальне провадження №0001626 від 24 жовтня 2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю у дія ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ст.125 ч.1 КК України, не спростовує тверджень відповідачки щодо обставин написання заяви 10.03.2015, оскільки постанову про закриття кримінального провадження було винесено лише 30.07.2015 (а.с. 51-53 т. 1).

Позивач, звертаючись до суду з позовом, посилався на положення ст. ст. 229 та 230 ЦК України укладення правочину під впливом помилки та обману.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, може бути визнаний судом недійсним правочин, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому істотне значення має помилка, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз?яснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 230 ЦК України передбачено можливість визнання судом недійсним правочину, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) . Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, вважав, що оспорювані правочини вчинено під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

У пункті 20 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз?яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначалось вище, сторонами в оспорюваних правочинах стверджено, що такі правочини відповідають намірам сторін; сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають їх реального настання; договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі, ясній пам`яті; дарувальник стверджував, що дарування землі здійснюється за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального, що йому зрозуміла природа правочину.

Таким чином, позивачем не доведено наявність умислу в діях ОСОБА_1 , істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також сам факт обману. Помилка позивача, який вважав, що оспорювані договори укладаються з метою припинення права на аліменти на дітей, внаслідок власного недбальства та неправильного тлумачення закону не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відтак, судом було безпідставно задоволено позов ОСОБА_2 . Рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як зазначалось вище, з метою забезпечення позову, ухвалою Тячівського районного суду від 26.11.2018 було заборонено відповідачу до вирішення даної справи та вступу в законну силу рішення по даній справі відчужувати житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 . Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити, також слід скасувати і заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тячівського районного суду від 26.11.2018.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1653,60 гривень у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги (а.с. 237 т. 1).

Керуючись ч. 9 ст. 158, 4 ст. 258, 265, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 02 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тячівського районного суду від 26.11.2018.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1653,60 гривень у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2019 року.

Головуюча:

Судді: