Ухвала

Іменем України

26 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 638/6529/15-ц

провадження № 61-22577ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Бровченка І. О., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 33 768,63 дол. США.

Позов обґрунтовувався тим, що 18 липня 2007 року між банком та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАН2АU05600058, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 11 190, 11 дол. США, зі сплатою 12 % річних, строком до 17 липня 2014 року. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зазначеного зобов`язання виникла заборгованість.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлену статтею 257 ЦК України позовну давність для звернення до суду із зазначеним позовом, про застосування якої заявлено відповідачем.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2007 року № НАН2АU05600058, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 021, 72 дол. США, заборгованості за відсотками - 2 876, 16 дол. США, заборгованості з комісії - 313, 40 дол. США, пені - 117 203, 22 грн.

Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції Верховний Суд зробив висновок, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, а тому після 17 липня 2014 року позивач не мав права нараховувати такі проценти. Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що після закінчення строку кредитування підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні. У таких висновках Верховний Суд керувався висновками, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження

№ 14-154цс18). Верховний Суд зробив висновок, що судом апеляційної інстанції не встановлено обставини та не наведено висновки про можливість задоволення вимог про стягнення з відповідача процентів, пені та інших платежів, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування (строку дії договору), а тому рішення апеляційного суду у частині задоволення позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є передчасним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 5021, 72 дол. США, що за курсом 23, 45 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України складає 117 759, 33 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 09 квітня 2012 року до 17 липня 2014 року у розмірі 1 389, 34 дол. США, що за курсом 23, 45 відповідно до службового розпорядження Національного банку України складає 32 580, 02 грн, а всього 6 411, 06 дол. США, що за курсом 23, 45 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України складає 150 339, 35 грн, та пені за період з 09 квітня 2014 року до 17 липня 2014 року у розмірі 22 550, 90 грн. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судові рішення, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що, звертаючись до суду у квітні 2015 року із зазначеним позовом позивачем пропущено позовну давності. Також зазначає, що позивач у 2011 році звертався до суду із позовом про дострокове стягнення кредиту та звернення стягнення на предмет застави, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 червня 2011 року у справі № 2-2573/2011 позов задоволено. Заявник вважає, що позивач реалізував своє право на погашення боргу у судовому порядку. Заявник також вважає, що оскільки вперше позивач звернувся до суду із позовом у 2011 році, відбулася зміна строку дії кредитного договору. У таких висновках заявник посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). За наведених обставин, позивач, звертаючись повторно у 2015 році із зазначеним позовом, пропустив строк давності.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Судами встановлено, що 18 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАН2АU05600058, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 11 190, 11 дол. США, зі сплатою 12 % річних, строком до 17 липня 2014 року.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, станом на 01 квітня 2015 року, виникла заборгованість у розмірі 33 768, 63 дол. США, яка складалася із: заборгованості за кредитом - 7 034, 18 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 6 722, 40 дол. США, заборгованості із комісії за користування кредитом - 767, 83 дол. США, пені - 19 244, 22 дол. США.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року, врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у цій справі, зокрема щодо права нарахування позивачем процентів за кредитом у межах строку дії договору, що визначений сторонами 17 липня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що банк з 18 липня 2014 року не мав права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що з відповідача на користь банку підлягають стягненню відсотки за користування кредитом за період з 09 квітня 2012 року до 17 липня 2014 року та пеня за період з 09 квітня 2014 року до 17 липня 2014 року.

Такий розрахунок узгоджується із умовами кредитного договору від 18 липня 2007 року № НАН2АU05600058 та строком його дії. Разом з цим заявник, оскаржуючи рішення суду апеляційної інстанції, не заявляє щодо неправильності такого розрахунку кредитної заборгованості за договором.

Доводи касаційної скарги, що оскільки позивач у 2011 році звертався до суду із позовом про дострокове стягнення кредиту та звернення стягнення на предмет застави, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 червня 2011 року у справі № 2-2573/2011 позов задоволено, відбулася зміна строку дії кредитного договору, Верховним Судом відхиляються з огляду на таке.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2016 року ухвалено за участю, зокрема представника відповідача ОСОБА_2 , який просив застосувати до вимог банк позовну давність на загальних підставах відповідно до положень статей 252-255 ЦК України. Інших підстав для відмови у задоволенні позову стороною відповідача не заявлено.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у своїх висновках керується тим, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди були зобов`язані власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що про наявність рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 червня 2011 року у справі № 2-2573/2011 стало відомо у суді апеляційної інстанції під час повторного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому ухвалює рішення у справі відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України за наявними в ній та додатково поданими доказами. З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що банк звернувся до суду в межах позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже ураховуючи, що рішення суду першої інстанції у цій справі ухвалено за участю сторони відповідача, який наділений процесуальним правом, зокрема заявлення клопотань та долучення до справи письмових доказів, суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи заявника, що не були заявлені у суді першої інстанції, що позивач, звертаючись у 2011 році із позовом про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення, змінив строк дії кредитного договору, а тому звернувся до суду із порушенням позовної давності.

Заявник у касаційній скарзі не наводить доводів щодо неможливості повідомлення суду першої інстанції про наявність рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 червня 2011 року у справі № 2-2573/2011. А тому Верховним Судом не встановлено виняткових обставин, за наявності яких суд апеляційної інстанції міг врахувати зазначене рішення суду першої інстанції.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт один статті шість Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Крім того, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального та матеріального права судом апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко