Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1240/19
Провадження № 2/376/792/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2019 р. м. Сквира Київської області

Сквирський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 2, про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 5 420 грн. додаткових витрат на дитину.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.06.1997 року між нею та відповідачем було укладень шлюб. У період шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась син ОСОБА_5 ..

Відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.07.2016 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано.

В 2018-2019 року на лікування та протезування зубів дочки ОСОБА_4 нею було потрачено грошові кошти в сумі 1 860 грн., сина ОСОБА_5 нею було потрачено грошові кошти в сумі 8 980 грн.

Витрати коштів підтверджується товарними чеками виданими ФОП ОСОБА_6 та медичними картами стоматологічного хворого.

У зв`язку з викладеним просить позов задовольнити у повному обсязі та покласти на відповідача судові витрати.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, звернулись до суду з письмовою заявою про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду письмовий відзив відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні відмовити, при цьому посилався на ті обставини, що позивачем не правильно застосовано норми матеріального права, а саме додаткові витрати на дитину повинні нести сторони пропорційно та за попередньою домовленістю, відсутністю доказів про те, що дітям проводилось необхідне лікування, у зв`язку з тим, що медична картка ні за формою ні за змістом не відповідає встановленій законом формі ( не зазначено, який лікувальний заклад її видав, ким складена, заведена тощо), товарні чеки долучені до матеріалів справи в розумінні законодавства не є доказами придбанням певних товарів, робіт, або послуг. З наданих товарних чеків вбачається, що свою діяльність ФОП ОСОБА_6 здійснює у м. Копиченці Гусятинського району Тернопільської області. Разом з цим, позивач з дітьми проживає у АДРЕСА_1 будинку АДРЕСА_1 , становить 342 км, та подолати її автомобілем можна не менш як за 5 год. 43 хв., крім того, згідно завірених копій класних журналів, вбачається, що в дні проведення лікування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були присутніми на уроках у Сквирській ЗОШ I-III ступенів № 3.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей : дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.07.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що відповідачем не сплачуються додаткові витрати на дітей понесені у зв`язку з лікуванням дитини, а саме витрати на призначені лікарем процедури та лікарські засоби вартість яких за період з 2018-2019 року склала 5 420 грн., відповідно до розрахунку та стверджується копіями медичної картки та відповідними товарними чеками.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

До особливих обставин, викладених у ст. 185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Разом з тим, додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Як убачається з матеріалів справи, на обґрунтування позовних вимог позивачем було надано медичні карти стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Нормами прямої дії Основного закону України здоров`я людини віднесено до найвищої соціальної цінності нашої держави та кожному надано право на охорону здоров`я та медичну допомогу (ст. 3, 49 Конституції України).

Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII у статті 33 зазначає, що медична допомога надається професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, фізичними особами-підприємцями.

Закладом охорони здоров`я вважається юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, які надають медичне обслуговування населенню та провадять свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

Відповідно до ст. 17 Закону № 2801-XII провадження господарської діяльності у сфері охорони здоров`я дозволяється лише за наявності ліцензії. Аналогічне положення міститься й у спеціальному законі - Законі України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року № 222-VIII (далі - Закон № 222-VIII), яким медичну практику віднесено до виключного переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню (п. 15 ч. 1 ст.7).

22 квітня 2019 року набрали чинності нові ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 285, які надають право отримати ліцензію фізичній особі-підприємцю, яка не має спеціальної освіти та не відповідає єдиним кваліфікаційним вимогам, затвердженим МОЗ, за умови укомплектування штату медичними та немедичними працівниками відповідно до заявлених спеціальностей.

Згідно п.2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №043/о «Медична карта стоматологічного хворого№__» Затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 28 квітня 2012 р., за №669/20982, форма № 043/о є основним первинним медичним документом хворого,

Форма № 043/о заповнюється відповідальними особами амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я, які надають стоматологічну допомогу населенню: стоматологічних поліклінік, стоматологічних відділень і кабінетів амбулаторій, поліклінік, лікарень, диспансерів, науково-дослідних інститутів, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, госпіталів для інвалідів війни, жіночих консультацій, лікарських пунктів охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форм власності.

Діагноз та інші розділи форми № 043/о заповнюються безпосередньо лікуючим лікарем. Залежно від скарг та первинного клінічного діагнозу лікар повинен направити пацієнта на лабораторне дослідження, рентгенографію, отримання висновків фахівців відповідного профілю, у тому числі загальносоматичних, із поданням виписки із карти стоматологічного хворого, аналізів та іншої медичної документації. Згадану документацію вписують або вклеюють у форму № 043/о до розділу Дані рентгенівських обстежень, лабораторних досліджень.

Так, суд, не може прийняти до уваги посилання позивача про призначення лікування дітям, а саме на «Медичні карти стоматологічного хворого» оскільки до матеріалів справи не додано ліцензію на здійснення медичної практики, вказані медичні картки не містить інформації щодо періоду виникнення захворювань, призначеного лікування, результатів лікувань, не містять підпису лікаря, його печатки, номеру, а тому у суду відсутня реальна можливість встановити, чи проводилось лікування взагалі.

Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду у справі № 750/9883/16-ц від 05 липня 2018 року.

Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вимоги щодо розрахункового документа визначені у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 р. № 265/95 (далі Закон № 265).

А саме: розрахунковий документ документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ, тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій (далі РРО) або заповнений вручну. Форма та зміст розрахункових документів передбачена вимогами Положення, затвердженого наказом Мінфіну від 21.01.2016р. №13 (далі Положення № 13). Так, фіскальний касовий чек розрахунковий документ, надрукований РРО при проведенні розрахунків за продані товари (надані послуги), за встановленою формою № ФКЧ-1 (п.1 р. ІІ Положення №13). Товарний чек також є різновидом розрахункового документа, форма та зміст якого законодавчо не визначена. Тому суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми. З урахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-XII та визначення терміну «розрахункові документи» Законом №265, товарний чек повинен містити напис «Товарний чек» та за змістом відповідати вимогам пункту 2 розділу. II Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13, тобто, повинен містити такі обов`язкові реквізити: найменування господарської одиниці; адресу господарської одиниці; для СГ, що зареєстровані як платники ПДВ, - індивідуальний податковий номер платника ПДВ, який надається згідно з Кодексом; перед номером друкуються великі літери «ПН»; для СГ, що не є платниками ПДВ, - податковий номер або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта), перед яким друкуються великі літери «ІД» (ідентифікаційні дані); якщо кількість придбаного товару (обсяг отриманої послуги) не дорівнює одиниці виміру, - кількість, вартість придбаного товару (отриманої послуги); вартість одиниці виміру товару (послуги); код товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД (зазначається у випадках, передбачених чинним законодавством); назва товару (послуги); літерне позначення ставки ПДВ праворуч від надрукованої вартості товару (послуги) (для СГ, що зареєстровані як платники ПДВ); позначення форми оплати (готівкою, електронним платіжним засобом, у кредит, тощо) та суму коштів за цією формою оплати; загальну вартість придбаних товарів (отриманих послуг) у межах чека, перед якою друкується слово «СУМА» або «УСЬОГО»; порядковий номер касового чека, дату (день, місяць, рік) та час (година, хвилина) проведення розрахункової операції.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивач не довів перед судом ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог з мотивів викладених вище.

Крім того, обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, позивач звільнений від сплати судового збору , підстав для присудження на користь позивача з відповідача витрат по сплаті судового збору суд не вбачає.

Керуючись ст..3, 43 Конституцією України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» суд,-

УХВАЛИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя