Справа № 161/6395/19 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/1108/19 Категорія: 32 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Здрилюк О.І., Киці С.І.,

секретар с/з Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивача Полячука С.І ОСОБА_1 ,

прокурора Романішиної Т.Л.,

представника Державної казначейської служби України Мельник Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управліня Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Міністерства внутрішніх справ України, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, за апеляційною скаргою відповідача - Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеними позовним вимогами, які обґрунтував тим, що 14 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000049 слідчим спеціалізованого відділу слідчого управління УМВС України у Волинській області внесені відомості про те, що громадяни «А», «Б», «В» організували діяльність азартних гральних закладів на території Волинської області, на підставі чого розпочато досудове розслідування відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року, що набрав законної сили, позивача було виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю його вини у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України.

Позивач також зазначав, що протягом тривалого часу, а саме: протягом трьох років і десяти днів він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності та був змушений доводити свою невинуватість.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства і прокуратури йому була завдана моральна шкода, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в його користь завдану моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 у даній справі задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в користь ОСОБА_2 139 593 грн 40 коп в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач Державна казначейська служба України подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник Державної казначейської служби апеляційну скаргу підтримала і просила скаргу задовольнити, представник позивача та прокурор апеляційну скаргу заперечили та просили скаргу залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних дій органів досудового розслідування та прокуратури позивачу була завдана моральна шкода.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені з дотриманням вимог закону.

Із матеріалів справи убачається, що 10 квітня 2014 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000049 від 14.02.2014 року за ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України.

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року, що набрав законної сили, в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 визнано невинуватими у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вини у скоєнні кримінального правопорушення (злочину) (а.с.10-23).

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частини 1-3 статті 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За положеннями пункту 2 частини 2 статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частини 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України).

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Відповідно до статті 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував під слідством з моменту оголошення йому підозри у кримінальному провадженні (з 10 квітня 2014 року) до моменту набрання законної сили вироком суду, яким його було виправдано у вчиненні кримального правопорушення (24 січня 2017 року), що становить 2 роки 9 місяців 14 днів, впродовж яких він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15.

Відтак не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди неправомірно урахував розмір мінімальної заробітної плати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду про те, що внаслідок незаконного перебування позивача під слідством останньому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні його прав, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Також колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром заподіяної позивачу моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 921 грн.

Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір завданої моральної шкоди з урахуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 4 173 грн за 33 повних місяці перебування позивача під слідством та судом.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17.

У своїй апеляційній скарзі відповідач - Державна казначейська служба України посилався на те, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу, а позивачем будь-які процесуальні дії органів досудового розслідування та прокуратури щодо нього не оскаржувалися та незаконними не визнавалися, а тому, на думку відповідача, позивачем не доведено факту наявності правових підстав для відшкодування шкоди, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Такі доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на наступне.

За змістом пунктів 1, 1-1, 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди виникає у випадках постановлення виправдувального вироку, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Оскільки відносно ОСОБА_2 постановлений виправдувальний вирок суду, то у останнього виникло право на відшкодування шкоди у розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача - Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти дня з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді