Справа № 216/6070/16-ц
провадження №2/216/392/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_10.,

за участю: секретаря судового засідання Баля А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

СУТЬ СПОРУ:

15.12.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , вказавши в обґрунтування своїх вимог, що у листопаді 2012 року на прохання ОСОБА_2 передала йому у борг гроші у сумі 16575 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути їй на першу її вимогу про повернення боргу. 09.05.2013 року на прохання позивачки з метою підтвердження у письмовій формі факту укладення договору позики та факту передання відповідачу грошових коштів, наданих йому у листопаді 2012 року, ОСОБА_2 надав позивачці власноручно складену розписку, зі змісту якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 16575,00 доларів США, що еквівалентно 132600 грн. борг, які зобов`язався повернути. Вказана розписка була складена у присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . 30.07.2015 року позивачка зателефонувала до ОСОБА_2 на мобільний телефон НОМЕР_3 з метою повернення грошових коштів, взятих ним у борг у позивачки, а згодом, у зв`язку з тим, що останній не відповів на телефонний дзвінок, надіслала йому також SMS-повідомлення з проханням повернути їй гроші, які він заборгував. Але у відповідь на вказане повідомлення відповідач почав надсилати позивачці SMS-повідомлення з погрозами, а суму боргу так і не повернув. Пізніше позивачка довідалася, що у відповідача виникли фінансові труднощі у зв`язку з негараздами у бізнесі і сім`ї, а тому у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики вона звернулася з зазначеним позовом до суду і просила з врахуванням уточнення позовних вимог стягнути з ОСОБА_2 суму боргу, що становить еквівалент 16575 доларів США, що за офіційним курсом НБУ гривні до долару США становить 433786,46 грн., а також просила відшкодувати понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 07.01.2017 р., винесеною Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу у складі судді ОСОБА_10., було відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою суду від 26.04.2017 року справу було призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.06.2017 року, винесеною Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу у складі судді Бондарєвої О.І., у зв`язку з прийняттям 29.05.2017 р. Другою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя відносно судді ОСОБА_10. Рішення про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді, яким суддю ОСОБА_10. було тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя, цивільну справу №216/6070/16-ц шляхом повторного перерозподілу було передано судді Бондарєвій О.І. та прийнято нею до свого провадження.

Ухвалою суду від 19.12.2017 р., винесеною Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу у складі судді ОСОБА_10., згідно з розпорядженням керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу № 1133 від 19.12.2017 року, цивільна справа № 216/6070/16-ц відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, шляхом повторного перерозподілу була передана судді ОСОБА_10. та прийнята нею до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

05.02.2018 р. від представника відповідача ОСОБА_6 на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому остання вважала, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 заперечує факт отримання ним в борг грошових коштів від позивачки, а наявна в неї розписка можливо і написана його рукою, але це не було укладанням угоди, оскільки грошові кошти йому не передавались, саме тому у розписці відсутні свідки, не зазначені всі необхідні дані, щоб стверджувати, що відповідач дійсно мав на меті отримання грошових коштів у борг. Крім того, у розписці відсутній обов`язок повернути грошові кошти у певний строк, а тому надана суду розписка не підтверджує реальність укладеного договору позики та реальність передання грошей у борг, оскільки сама по собі не є договором позики, а є лише підтвердженням такого договору, який був укладений між сторонами. На думку представника відповідача, розписка про отримання та зобов`язання повернути грошові кошти має містити дату складання, місце складання, прізвище ім`я та по-батькові позичальника, його паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), інн код, прізвище ім`я та по батькові позикодавця, його місце проживання і паспортні дані, боргову суму (точну суму і валюту), конкретну дату, коли борг повинен бути повернутий, підписи сторін, прізвище ім`я та по-батькові свідків (щонайменше 2-х), їх паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), підписи. Проте надана до суду розписки не містить всіх необхідних даних та реквізитів, які є обов`язковими при укладанні договору позики та для підтвердження передачі коштів. Також з розписки, яку написано у 2013 р., незрозуміло чи є дата, зазначена в ній, датою написання розписки, чи датою повернення грошей, а отже, строк позовної давності щодо стягнення таких коштів (навіть у разі, якщо відповідач їх дійсно брав) закінчився у 2016 р., і позивачкою пропущений, а тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошей за договором позики не підлягає задоволенню.

Одночасно 05.02.2018 р. від представника відповідача ОСОБА_6 до суду надійшла заява про застосування позовної давності та клопотання про залучення в якості третьої особи колишньої дружини відповідача ОСОБА_7 , з якою на момент складання розписки та отримання грошей він перебував в зареєстрованому шлюбі. Вказане клопотання було відхилено судом з огляду на те, що відповідачем не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що отримані в борг кошти було використано в інтересах сім`ї, в розписці відсутній підпис дружини, який міг би свідчити про її згоду та обізнаність щодо вказаного боргу, а самого лише факту перебування на момент отримання позики у шлюбі недостатньо для висновку про укладення договору позики в інтересах сім`ї.

07.03.2019 р. на адресу суду від представника позивачки ОСОБА_8 надійшла відповідь на відзив від 05.03.2018 р., в якій представник позивачки, не погоджуючись з позицією відповідача, зазначив, що спірна розписка є одночасно як доказом письмової форми договору, так і передання грошей, оскільки з її змісту випливає, що відповідач взяв в борг зазначену в ній суму, що є предметом договору. Щодо відсутності в розписці всіх необхідних даних та нібито обов`язкових реквізитів, представник позивачки зазначив, що закон не містить особливостей змісту істотних умов договору позики, отже в силу загальних вимог, викладених в ст. 638 ЦК України щодо змісту будь-якого договору, єдиною істотною умовою договору позики є умова про предмет, тобто суму грошових коштів, які передаються в борг. Будь-які інші умови не можуть бути обов`язковими, а тому не впливають на укладеність та дійсність спірного правочину, оформленого власноручною розпискою відповідача, відповідно до змісту якої засвідчено факт укладання договору та передачі грошей в борг, оскільки її предметом визначено грошові кошти в сумі 16 тис. 575 $, що еквівалентно 132600 грн. При цьому використання значка долару «$» в розписці не позбавляє позивача права на стягнення боргу, оскільки в спірній розписці зазначено суму позики в іноземній валюті та її еквівалент в гривні України, офіційний курс якої до долару США як станом на момент передачі грошей, так і станом момент складання розписки був незмінним та становив 7,993 грн., а тому якщо його округлити до 8,00 грн. з долар США та перерахувати еквівалент суми позики, визначеної в іноземній валюті, в гривню (16575 доларів х 8,00 грн. = 132600 грн.), то вбачається, що грошові кошти бралися відповідачем в борг саме в доларах США, що і є валютою договору. Щодо посилання відповідача на те, що розписка повинна містити прізвище ім`я та по-батькові свідків, їх паспортні дані, місце проживання та підписи, представник позивачки зазначив, що закон не вимагає складення боргової розписки в присутності свідків та зазначення їх даних в тексті розписки. Договір позики є одностороннім договором, а отже, для підтвердження його укладання в письмовій формі достатньо підпису на розписці самого позичальника, який не потребує засвідчення його підписами свідків та їх присутності при складанні розписки. Щодо посилання відповідача відсутність в розписці обов`язку повернути грошові кошти у певний строк, представник позивачки заперечував це, посилаючись на положення ст.ст. 530, 1049 ЦК України, відповідно до яких якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором, а тому оскільки в розписці не встановлений термін виконання боржником грошового зобов`язання, кредитор мав право вимагати його виконання у будь-який час. При цьому навіть за відсутності попередньої досудової вимоги кредитора про повернення позики, пред`явлення позову до відповідача про стягнення суми позики слід також розглядати як вимогу, з моменту пред`явлення якої минуло більше 30 днів, оскільки строк виконання грошового зобов`язання настав до прийняття рішення по суті справи, тому позов може бути задоволений. Щодо відсутності в розписці взагалі зобов`язань щодо повернення суми боргу, то зі змісту розписки вбачається дослівно, що ОСОБА_2 брав гроші «в борг у ОСОБА_1 », та що «зобов`язується повернути», отже наведена синтаксична та граматична конструкція і зміст розписки спростовують твердження відповідача про те, що розписка не містить зобов`язань щодо повернення суми боргу. Щодо посилання відповідача на те, що незрозумілим є те, що вказана в розписці дата 09.05.2013 р., є датою написання розписки чи датою повернення грошей, то як відзначалося в позовній заяві, грошові кошти бралися відповідачем в листопаді 2012 р. в присутності свідків, але на той момент розписку складено не було, у зв`язку з чим 09.05.2013 р. на вимогу позивачки укласти договір позики переданих коштів у письмовій формі, ОСОБА_2 погодився і власноручно склав розписку, яку надав позивачці, що не суперечить закону, зокрема ч. 3 ст. 631 ЦК України, відповідно до якої сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Крім того, зі змісту розписки вбачається наступний її текст і порядок слів «обв`язуюсь вернуть (підпис відповідача) 9.05.2013 р.», з чого слідує, що розташування вказаної дати після підпису відповідача однозначно та неспростовно свідчить про те, що 09.05.2013 р. є саме датою складання розписки, що засвідчила факт укладання договору та отримання грошей в борг, а не є строком повернення позики, у зв`язку з чим строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, не сплинув на момент звернення з позовом, оскільки навіть не розпочав свій перебіг, який розпочався лише з 26.05.2017 р.

07.03.2018 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, що полягало в уточнені суми позову в частині гривневого еквіваленту суми боргу в іноземній валюті, розмір якого станом на 05.03.2018 р., тобто на момент уточнення вимог, склав 439832,16 грн.

Заперечення у відповідь на відзив відповідачем подано не було.

Ухвалою суду від 05.11.2018 р. у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу розписки ОСОБА_2 про отримання коштів за договором позики від 09.05.2013 року, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, оплату за проведення експертизи було покладено на обидві сторони порівну. Провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 08.01.2019 р. провадження у справі було відновлено у зв`язку з надходженням до суду клопотання експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, та призначено справу до розгляду в спрощеному провадженні на 30.01.2019 р.

Ухвалою суду від 30.01.2019 р. було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_8 та представника відповідача ОСОБА_6 про призначення почеркознавчої експертизи по справі, призначено судову почеркознавчу експертизу розписки ОСОБА_2 про отримання коштів за договором позики від 09. 05. 2013 року, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, у зв`язку з чим повторно зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 16.05.2019 р. відновлено провадження по справі у зв`язку з тим, що до суду надійшов висновок експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22.04.2019 року.

Позивач та представник позивача в судове засідання, призначене на 23.12.2019 р., не з`явилися, представник позивача, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги позивача підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Належно повідомлений відповідач та його представник після відновлення провадження у справі неодноразово не скористалися своїм правом на участь в судовому розгляді та не прибули в судові засідання, призначені на 26.07.2019 р. та 27.11.2019 р., заявивши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю представника відповідача - адвоката Рагозіної О.В. в інших судових процесах, проте жодних доказів такої зайнятості та поважності причин неявки суду не надали.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається, а тому суд вважає за необхідне відзначити, що не може визнати поважними причини неодноразової неявки в судове засідання представника відповідача у даній справі через її участь в інших судових справах, оскільки вважає необґрунтованим надання нею переваги щодо участі в інших справах, поряд з даною справою, враховуючи тривалість її розгляду в суді першої інстанції три роки, всупереч усім розумним строкам. Також неявка представника відповідача не звільняла самого відповідача від обов`язку явки до суду та повідомлення причин своєї неявки, а також не позбавляла його права взяти іншого представника або вести свою справу особисто.

В судове засідання, призначене на 23.12.2019 р., відповідач та його представник також не прибули без повідомлення причин своєї неявки, надавши 10.12.2019 р. через канцелярію суду клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Отже, враховуючи неодноразову повторну неявку відповідача та його представника в судові засідання, а також наявність в матеріалах справи заяв по суті справи, якими обмінялися сторони, а саме позовної заяви, відзиву на позов та відповіді на відзив, до яких сторони мали можливість та буди зобов`язані надати суду всі наявні в них докази, суд, з врахуванням завдань цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, вважає за можливе розглянути дану справу та ухвалити рішення по суті за відсутності сторін та їх представників, виходячи з наявних матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 09.05.2013 р. (Т. 1, а.с.8), оригінал якої надано позивачкою, ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16575,00 доларів США, що еквівалентно 132600 грн. борг, які зобов`язався повернути.

Вказана розписка написана відповідачем власноручно, та як документ, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення, хоча і без зазначення строку виконання зобов`язання.

Вказані в розписці зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, про що свідчить наявність на руках у позивачки оригіналу спірної розписки як боргового документу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

Відповідно до Висновку експерта №6312-18 від 22.04.2019 р. за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 216/6070/16-ц (провадження № 2/2016/340/18) (Т.2, а.с. 2-37) встановлено, що рукописні записи якими виконаний текст, що починається зі слів « Я, ОСОБА_2.... » та закінчується «Обязуюсь вернуть 9.05.2013 г.» розписки від 09.05.2013 від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 про отримання грошей у борг в сумі 16575 доларів США - виконані ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_2 , що розташований під текстом розписки від 09.05.2013 від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 про отримання грошей у борг в сумі 16575 доларів США - виконаний ОСОБА_2 . Діагностичних ознак, що свідчать про виконання досліджуваних рукописних записів та підпису під впливом «збиваючих» факторів, до яких відноситься виконання під впливом алкогольного сп`яніння у наданій на дослідження розписці від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 про отримання грошей у борг в сумі 16575 доларів США - не виявлено.

Отже, у суду немає підстав вважати, що спірна розписка складена не особисто ОСОБА_2 або під впливом «збиваючих» факторів.

Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оцінюючи надану позивачкою розписку, суд виходить з того, що за своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Щодо строку виконання зобов`язання за договором позики, суд виходить з того, що відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, оскільки строк виконання боржником спірного грошового зобов`язання з повернення позики не встановлений у договорі позики, оформленому розпискою від 09.05.2013 р., в даному випадку за законом кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

З обставин справи вбачається, що 30.07.2015 року позивачка направила ОСОБА_2 на мобільний телефон НОМЕР_3 SMS-повідомлення з проханням повернути їй гроші, які він заборгував (Т.1, а.с. 11).

Проте наразі суд вважає, що письмову вимогу позикодавця про повернення боргу за договором позики було фактично оформлено позовною заявою з вимогою про стягнення грошей за договором позики, що не суперечить вимогам закону, оскільки обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до боржника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Саме з цього, зокрема, виходить право на справедливий суд, визначене як таке у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що має тлумачитися в розрізі духу закону, а не його казуїстичного трактування судами.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 28 листопада 2011 року 3-127гс11.

А тому суд погоджується з доводами представника позивачки у відповіді на відзив про те, що навіть за відсутності попередньої досудової вимоги кредитора про повернення позики, пред`явлення позову до відповідача про стягнення суми позики слід розглядати як вимогу, з моменту пред`явлення якої позика мала бути повернена позичальником протягом тридцяти днів.

Як вбачається з матеріалів справи про вказану вимогу відповідач ОСОБА_2 дізнався щонайменше 26.04.2017 р., коли подав суду власноручну заяву про необхідність ознайомлення з матеріалами справи (Т. 1, а.с. 72) та отримав копію позовної заяви, про що зробив власноручний запис на позовній заяві (Т. 1, а.с.3).

При цьому зважаючи на те, що вимогу про повернення позики пред`явлено після початку розгляду справи судом, суд вважає, що відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов`язання настав до прийняття рішення по суті справи.

З огляду на наведене суд критично оцінює доводи відповідача про те, що відсутність у поданій позивачкою розписці обов`язку повернути грошові кошти у певний строк звільняє позичальника від обов`язку повернути суму позики, адже строк виконання зобов`язання в такому разі визначається відповідно до вимог цивільного законодавства.

Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що надана до суду розписка взагалі не містить зобов`язань щодо повернення суми боргу, оскільки такі твердження спростовуються самим її змістом, з якого вбачається, що ОСОБА_2 брав гроші саме «в борг» у позивачки ОСОБА_1 та «зобов`язується повернути» їх.

Саме по собі лексичне значення слова «борг» означає «те, що взяте в позику; позичене», а тому наведена синтаксична конструкція при її граматичному тлумаченні не викликає у суду сумнівів щодо виникнення між сторонами у справі саме боргових зобов`язань з договору позики.

Також не викликає у суду сумнівів і факт зазначення в розписці дати «9.05.2013 р.» саме як дати її складання, оскільки вказана дата розташована після тексту «обязуюсь вернуть» та підпису відповідача, а тому є датою складання розписки, що засвідчила факт укладання договору та отримання грошей в борг, а не є строком повернення позики, який сторонами на разі не був обумовлений та погоджений в договорі.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що відсутність в розписці таких даних як дата складання, місце складання, прізвище ім`я та по батькові позичальника, його паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), інн код, прізвище ім`я та по батькові позикодавця, його місце проживання і паспортні дані, боргова сума (точна сума і валюта), конкретну дату, коли борг повинен бути повернутий, підписи сторін, ставить під сумнів її достовірність та дає право не повертати кошти або може свідчити про неукладеність договору позики.

Так, судом встановлено, що датою складання розписки є 09.05.2013 р., а решта реквізитів розписки, зазначених відповідачем, не є обов`язковими в силу вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Закон не містить особливостей змісту істотних умов договору позики, отже в силу загальних вимог щодо змісту будь-якого договору єдиною його істотною умовою є умова про предмет, тобто суму грошових коштів, які передаються в позику.

Будь-які інші умови, які не є необхідними для договору позики в силу закону або щодо включення яких до змісту договору жодна зі сторін не заявила на момент його укладання, не є обов`язковими, а тому їх відсутність в розписці, якою наразі засвідчено укладення договору, не впливає на укладеність та дійсність спірного правочину, оформленого розпискою, а наявність її оригіналу у кредитора переконливо свідчить про невиконання зобов`язань боржником.

Крім того, відповідно до змісту власноручної розписки відповідача, що наразі засвідчує факт укладання договору та передачі грошей в борг, її предметом визначено грошові кошти в сумі «16 т. 575 $», що еквівалентно 132600 грн.

На думку суду, використання значка долару «$» в розписці не позбавляє позивача права на стягнення боргу, а лише покладає на нього обов`язок довести, в якій саме валюті передавалися грошові кошти, тобто якої саме країни.

Саме з цього виходив Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, коли зазначав, що не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

З наданої позивачкою розписки вбачається, що позика надавалася в іноземній валюті «$», тобто доларах, при цьому зазначено еквівалент вказаної валюти в гривні України. Як зазначає позивачка та вбачається з обставин справи, такий еквівалент відповідає офіційному курсу долару США до національної валюти України - гривні як станом на момент передачі грошей, так і станом на момент складання розписки, що становив 7,993 грн. (тобто майже 8 грн.), що підтверджується даними офіційного сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/ currency?period=daily), які є загальновідомими обставинами, що не потребують доказування.

Отже, сума позики в іноземній валюті 16575 доларів по курсу 8,00 грн. за долар становить 132600 грн., як вказано в розписці, а тому на глибоке переконання суду, немає жодних сумнівів щодо того, що грошові кошти бралися відповідачем саме в доларах США, що і є валютою договору.

При цьому щодо оцінки правових підстав укладення договору позики та стягнення боргу в іноземній валюті суд виходить з того, що гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Чинне законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Зазначеного правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Разом з тим відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, з врахуванням усіх наявних у справі доказів та їх оцінки що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі на суму 16575 доларів США. При цьому, виходячи з офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України станом на 23.12.2019 р. в сумі 23,291225 грн., суд вважає за необхідне вказати в своєму рішенні еквівалент суми боргу в іноземній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, що становить 386052,05 грн.

Щодо твердження відповідача про сплив на момент пред`явлення позову строку позовної давності, обчислюваного з 09.05.2013 р., який, на думку відповідача, є строком повернення позики, то з підстав викладених вище, суд не вважає пропущеним вказаний строк, оскільки наведена дата не є датою виконання зобов`язань, а є датою складання розписки. А оскільки, як встановлено судом, прострочення боржника і право позивача на позов наступило з наступного після тридцятого дня від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики, якою в даному випадку виступав позов про стягнення грошей за договором позики, отриманої позивачем 26.04.2017 р., то і строк позовної давності підлягає обчисленню саме з цієї дати і не сплинув на момент звернення з позовом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, задовольняючи позов в повному обсязі, суд вважає за необхідне покласти на відповідача понесені позивачкою судові витрати за сплати судового збору за подання позову в сумі 4398,33 грн., зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 275,00, зі сплати витрат на проведення судової експертизи в сумі 3956,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 207, 628, 638, 1046-1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 109, 141, 213, 211, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в сумі 16575 (шістнадцять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) доларів США, що є еквівалентом 386052,05 грн. (триста вісімдесят шість тисяч п`ятдесят дві гривні 05 коп.), а також понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в сумі 4398,33 грн. (чотири тисячі триста дев"яносно вісім гривень 33 коп.), судового збору, сплаченого за забезпечення позову в сумі 275 грн. (двісті сімдесят п"ять гривень), витрат на проведення судової експертизи в сумі 3956,40 грн. (три тисячі дев"ятсот п"ятдесят шість гривень 40 коп.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий суддя: М. В. Бутенко