Провадження № 22-ц/811/1696/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2013 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 637 867,79 грн.

В обгрунтування позову покликався на те, що 28.04.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_7 , був укладений кредитний договір №IKIZG.4975.002, згідно якого остання отримала кредит в сумі 624 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 27.04.2016 року та сплатою за користування кредитом 18% річних, а ОСОБА_7 зобов`язалась повернути кредит, згідно графіку повернення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом. Згідно з п. 3.1.11 вказаного кредитного договору, при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на свій розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Відповідно до п.6.1, 6.3 кредитного договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Для забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 28.04.2011 року, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , з кожним окремо, були укладені договори поруки, за умовами яких вони зобов`язались відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання ОСОБА_7 зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Відповідач ОСОБА_7 зобов`язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 27.11.2013 року у неї склалася заборгованість в розмірі 637 867,79 гривень, у зв`язку з чим банк звернувся з позовом про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителів.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором в сумі 637 867,79 грн., 3441,00 грн. судового збору та 500,04 витрат на публікацію оголошення, а всього 641 808 гривень 83 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року, заочне рішення Галицького районного суду від 14 лютого 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року, заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_5 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2018 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором №IKIZG.4975.002 від 28.04.2011 року у розмірі 637867,79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» сплачений судовий збір в розмірі 3441,00 грн.

У задоволенні позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_9 , ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованості за кредитним договором у розмірі 637867,79 грн. - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», вапеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, покликається на те, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором внесено 01 вересня 2013 року, 04 жовтня 2013 року банк звернувся до відповідачів з вимогою про сплату заборгованості, а 16 грудня 2013 року з позовом до суду, тобто, банк звернувся з позовом до суду в 6 місячний строк з дня надіслання вимоги. А відтак, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, апелянт покликається на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі своїх повноважень та фактично переглянув рішення суду в нескасованій його частині, про що зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року. Також зазначає, що в матеріалах справи наявна вимога про дострокове повернення кредиту, яка не змінює термін користування кредитом, який встановлений п. 1.1.2. кредитного договору, а тому порука за договором поруки, який був укладений між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_10 не є припиненою. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалите нове, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги ПАТ «ВБР».

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 , як з поручителя, скасована, і така позовна вимога не підлягає до задоволення у зв`язку з припиненням поруки, то і позовна вимога про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя ОСОБА_2 також не підлягає до задоволення у зв`язку з припиненням поруки, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_11 . Суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що заборгованість в розмірі 637867.79 грн. підлягає стягненню лише з боржника, ОСОБА_12 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.04.2011 року, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_7 , був укладений кредитний договір №IKIZG.4975.002, згідно якого вона отримала кредит в сумі 624 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 27.04.2016 року та сплатою за користування кредитом 18% річних та зобов`язалась повернути кредит, згідно графіку повернення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання позичальником кредитного договору, 28.04.2011 року, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , з кожним окремо, були укладені договори поруки, за умовами якого поручителі зобов`язались нести відповідальність за повне та своєчасне виконання ОСОБА_7 за вищевказаним кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_7 зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на 27 листопада 2013 року у неї склалася заборгованість в сумі 637 867,79 грн., яка складається з: 416 040,87 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 84 917,26 грн. - простроченої заборгованості за тілом кредиту, 7 269,94 грн. - заборгованості за процентами, 67 017,27 грн. - заборгованості за простроченими процентами та 62 622,45 грн. пені.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 553 ЦК України передбачає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Відповідно до п. 12 договору поруки від 28.04.2011 року №РХ029031.4977.003, укладеного між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», як кредитором, та ОСОБА_7 , як позичальником, та ОСОБА_8 , як поручителем, порука за цим договором припиняється після закінчення з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що 09 липня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» змінив умови кредитного договору і надіслав на адресу ОСОБА_1 вимогу щодо дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за користування кредитом, та виконання інших зобов`язань, передбачених кредитним договором, у термін до 07.09.2012 року. Таким чином, банк у липні 2012 року змінив строк виконання основного зобов`язання, визначивши такий 07.09.2012 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який виходячи з того, що ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернувся з позовомдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, як з поручителя, в грудні 2013 року, тобто, звернувся з пропуском шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання, який було змінено банком, що свідчить про те, що порука припинилася, а тому дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 червня 2017 року, заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2014 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року скасовані лише в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а відтак відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині солідарного стягнення заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» з боржника ОСОБА_7 та поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.06.2017 року скасовано лише в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і справу передано на розгляд лише в цій частині, а відтак заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.02.2014 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2014 року в не скасованій частині залишились чинними і не могли переглядатися Галицьким районним судом м. Львова при ухваленні рішення від 22.06.2018 року.

А відтак, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 червня 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.