Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 483/1013/16-ц

провадження № 61-26447св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року у складі судді Чаус Л. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року у складі суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

учасники справи:

позивач - Миколаївська місцева прокуратура №1,

відповідачі: Очаківська районна державна адміністрація Миколаївської області, ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, Миколаївська обласна державна адміністрація,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Миколаївська місцева прокуратура № 1 звернулася до суду з позовом до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що розпорядженням Очаківської райдержадміністрації від 03 жовтня 2008 року № 388 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. На підставі вказаного розпорядження 13 жовтня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, яку в подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року відчужив ОСОБА_1 15 жовтня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Прокурор вказував, що при винесенні розпорядження Очаківською райдержадміністрацією 03 жовтня 2008 року порушено норми земельного та водного кодексів України. Так, спірна земельна ділянка рекреаційного призначення надана для індивідуального дачного будівництва, а відповідно до статті 122 ЗК України надання земельних ділянок для рекреаційних потреб є виключною компетенцією обласних державних адміністрацій. Крім того, спірна земельна ділянка розташована у межах пляжної зони Чорного моря, де забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, та в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а відтак не могла бути передана у приватну власність.

Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати незаконним та скасувати вказане вище розпорядження про затвердження проекту землеустрою в частині відведення земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_3 , визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року на право власності ОСОБА_4 на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 та витребувати ділянку від ОСОБА_1 у власність держави. Посилався на те, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом слід рахувати з 17 січня 2015 року, коли органам прокуратури стало відомо про вказані вище порушення.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю закрито.

Ухвалами суду від 09 лютого 2017 року, 09 березня 2017 року та 04 квітня 2017 року до участі у справі залучено в якості третіх осіб: ОСОБА_2 , Управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, Миколаївську обласну державну адміністрацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Очаківської районної державної адміністрації від 03 жовтня 2008 року № 388 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 44 громадянам України для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 15 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , що розташована в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 22,42 метри від урізу води Чорного моря. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Таким чином, оскільки достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 22,42 метри від урізу води Чорного моря, тобто в межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Чорного моря, а відтак відноситься до земель водного фонду, тому вона не могла передаватись у власність громадянину. При прийнятті оскаржуваного рішення від 03 жовтня 2008 року № 388 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 Очаківською РДА не враховані законодавчо визначені розміри та межі прибережної захисної смуги Чорного моря, хоча це унеможливлювало передачу спірної земельної ділянки у власність відповідачу. Також слід визнати недійсним виданий ОСОБА_3 на підставі вказаного розпорядження державний акт серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року.За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Земельна ділянка, яка була передана у власність ОСОБА_3 на підставі розпорядження Очаківської районної державної адміністрації від 03 жовтня 2008 року № 388, вибула з володіння держави як власника незаконно та поза її волею, внаслідок винесення державним органом незаконного розпорядження і тому може бути витребувана у ОСОБА_1 , яка набула права власності на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року. Такий висновок щодо вимог прокурора про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 до державної власності узгоджується з приписами статті 388 ЦК України і не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини щодозастосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Прокурором не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. З огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.В судовому засіданні прокурор посилався на те, що про вказані в позові порушення прокурору стало відомо лише в січні 2015 року в ході вивчення публічної кадастрової карти, а тому строк на звернення до суду з даним позовом не є пропущеним. На підтвердження цієї обставини надано рапорт прокурора Очаківської міжрайонної прокуратури та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 січня 2016 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що з урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд дійшов вірного висновку щодо незаконності та скасування розпорядження Очаківської райдержадміністрації в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та визнання недійсним державного акта на право власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 . Обґрунтованим є також висновок суду про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 , яка набула право власності на неї за договором купівлі-продажу, укладеним між з ОСОБА_3 ,оскільки в даному випадку права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.Доводи апеляційної скарги щодо пропуску прокурором строку позовної давності є безпідставними. Діюче законодавство щодо регулювання діяльності прокуратури не передбачає постійного системного нагляду органів прокуратури за дотриманням законності суб`єктами публічного та приватного права. Про зазначені порушення прокурор дізнався лише у 2015 році після вивчання публічної кадастрової карти та здійснення перевірки матеріалів щодо порушень Очаківською райдержадміністрацією земельного законодавства, яка була проведена у січні 2015 року. Крім того, під час розгляду справи Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, яке уповноважене державною на розпорядження землями сільськогосподарського призначення,не підтримувало вимоги прокурора, що і було враховано судом першої інстанції.Таким чином, позовну давність слід рахувати з січня 2015 року, а не з жовтня 2008 року, що і було зроблено судом першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що прокурор пропустив строк позовної давності для звернення із позовом. Вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, тому перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор. Підтвердженням того, що управління Держземагенства мало інформацію про прийняте спірне розпорядження є відповідний документ - висновок відділу земельних ресурсів у Очаківському районі Миколаївської області № 548/01/12 від 11 червня 2008 року. Крім того, зміни до статті 88 ВК України та статті 60 ЗК України, які встановили законодавче врахування прибережних захисних смуг при відсутності проектів землеустрою, вступили в силу тільки з 2011 року. Судом порушено принцип правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

(2) Позиція позивача

У запереченні на касаційну скаргу перший заступник прокурора області зазначає, що, враховуючи те, що прокурор у справі виступає на захист інтересів держави як самостійний позивач, початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про факт встановлення акта, що оскаржується, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про його суперечність вимогам закону. Зміст оскаржуваного розпорядження не містить інформації, яка б свідчила про його незаконність. Таким чином, дізнатися про незаконність рішень райдержадміністрації прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування земельної ділянки на місцевості із залученням спеціалістів землевпорядних організацій, отримання від них додаткових відомостей. Факт порушення законності при ухваленні розпоряджень Очаківською РДА став відомий органам прокуратури лише у січні 2015 року в ході вивчення публічної кадастрової карти, за результатами якого 17 січня 2015 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за фактом перевищення службових повноважень посадовими особами Очаківської РДА. Крім того, спірна земельна ділянка повністю розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому при наданні земельної ділянки необхідно було враховувати нормативні розміри прибережної захисної смуги.

РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а 14 червня 2019 року - судді-доповідачу Штелик С. П.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті З ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що на підставі розпорядження Очаківської РДА від 06 травня 2008 року № 148 надано дозвіл 44 громадянам України на розробку проектів відведення земельних ділянок загальною площею 4,4 га (по 0,1 га кожному) у власність га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області згідно списку, в якому, крім інших, зазначено відповідача ОСОБА_3

03 жовтня 2008 року в. о. голови Очаківської РДА винесено розпорядження № 388, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 44 громадянам України згідно списку-додатку земельних ділянок загальною площею 4,25 га для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, у тому числі ОСОБА_3 - земельної ділянки площею 0,7 га. Цим же розпорядженням земельну ділянку площею 0,7 га передано у власність ОСОБА_3 .

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_3 13 жовтня 2008 року видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,07 га за цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, з кадастровим номером НОМЕР_2 , що розташована в межах території Чорноморської сільської ради, що підтверджується копією цього державного акта.

14 жовтня 2008 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_1 , яка 15 жовтня 2008 року отримала на своє ім`я державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку та є її власником на теперішній час, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 .

Відповідно до висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 18 вересня 2008 року № 01-04/5447-05 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,25 га, в тому числі спірної земельної ділянки, вказані земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги за межами населеного пункту в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, на час передачі у власність громадянам перебували у державній власності та відносилися до категорії земель сільськогосподарського призначення-пасовищ.

Земельній ділянці, переданій у власність ОСОБА_3 , надана адреса: Миколаївська область, Очаківський район , територія Чорноморської сільської ради та змінено її цільове призначення: із земель сільськогосподарського призначення вона віднесена до земель, призначених для індивідуального дачного будівництва.

При виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 22,42 метри від урізу води Чорного моря, що вбачається зі збірного кадастрового плану та кадастрового плану земельної ділянки, плану меж зон обмежень земельної ділянки.

Щодо застосування позовної давності

Відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявила про застосування строку позовної давності до вимог прокурора.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність.Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, колипро порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позов у цій справі прокурор подав до суду 07 липня 2016 року.

Суд першої інстанції визнав поважними причини пропуску позовної давності, оскільки факт порушення вимог законодавства щодо відчуження земельної ділянки виявлений прокуратурою лише у 2015 році.

Враховуючи встановлені у справі обставини, висновки судів про відсутність пропуску позовної давності є правильними.

Щодо суті спору

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (у редакції станом на 03 жовтня 2008 року), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Враховуючи вищенаведений зміст норм законодавства у редакції станом на 03 жовтня 2008 року, доводи касаційної скарги про те, що зміни до статті 88 ВК України та статті 60 ЗК України, які встановили законодавче врахування прибережних захисних смуг при відсутності проектів землеустрою, вступили в силу тільки з 2011 року, є безпідставними.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Зазначена правова позиція викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц

(провадження № 14-235цс18).

Отже, витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідач не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

За таких обставин, результат розгляду судом позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик