РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/7911/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/944/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М. Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

за участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Петришиним Андрієм Миколайовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Харечка С.П. від 12 квітня 2019 року, проголошеного в 14 год. 27 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення -22.04.2019 року, та додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Харечка С.П. від 16 травня 2019року

в с т а н о в и в:

22.06.2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. В обґрунтування вимог зазначає, що 9 січня 2006 року між нею та ТзОВ «Аванті-Буд» був укладений Договір №48-2/2006 пайової участі у будівництві житлового дев`яти поверхового цегляного будинку по АДРЕСА_1 (далі Договір), на виконання умов якого нею особистими коштами був сплачений пайовий внесок в розмірі 100% оплати об`єкта будівництва на загальну суму - 374 639,50 грн. Після погіршення стосунків із колишнім чоловіком, і щоб уникнути спорів за квартиру та кошти, порадившись зі своєю мамою ОСОБА_1 , вони на початку 2010 року домовились про переукладення вищевказаного Договору, за тією ж датою 9 січня 2006 року, на то й же самий об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я матері, з поверненням останньою в майбутньому коштів, виручених від продажу цієї квартири. Договір пайової участі був переукладений на ім`я ОСОБА_2 з відповідним переведенням сплаченого за квартиру пайового внеску на її ім`я. Відповідачка у 2011 році продала квартиру, а кошти, отримані від її продажу, в розмірі близько 574 000 грн., що еквівалентно по курсу НБУ близько 72 000 доларів США, поклала на своє ім`я на депозит в три банківські установи, попередньо перевівши їх у валюту, а саме 20 000 доларів США в ПАТ «Приватбанк», 30 000 доларів США в ПАТ «ВТБ Банк» та близько 22 000 доларів США в АТ «Ощадбанк». В подальшому, вищевказані депозитні кошти були переведені на більш вигідні рахунки в ПАТ «Приватбанку» різними сумами на ім`я відповідачки - ОСОБА_2 , та на ім`я позивачки, яка мала від матері доручення на розпорядження депозитними коштами, спочатку письмові - на строк дії кожного депозитного рахунку, а пізніше вже електронні, за якими остання відповідно знімала кошти або докладала кошти, переводила на депозити з кращим відсотками і т.д. Однак, в квітні 2016 року, вона дізналась, що ОСОБА_2 скасувала видане їй доручення, а тому зняти свої кошти ОСОБА_1 не змогла, при цьому самостійно повернути їй решту суми, яка залишалась на депозиті в ПАТ «Приватбанк» (загалом 31 195 доларів США, що по курсу НБУ становить 776 443,55 гривень) відповідачка відмовилась, мотивуючи це тим, що її сину ці кошти більш потрібні.

15.02.2017 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення позики у сумі 441 126грн., який обґрунтований тим, що на початку 2015 року між нею, її донькою ОСОБА_1 і сином ОСОБА_3 , відбулась домовленість про те, що вона позичить 20 000 дол. США, які знаходяться на її депозитному рахунку для доньки ОСОБА_1 для купівлі нею квартири. ОСОБА_1 , маючи певні свої заощадження, взяла в борг вищевказану суму та зобов`язалась повернути позичені кошти на першу вимогу матері. З цією метою, ОСОБА_2 оформила довіреність на ОСОБА_1 з правом зняття останньою грошових коштів з депозиту. Вищевказана домовленість щодо позики була усною і будь-яких письмових договорів, розписок між сторонами не укладалось, оскільки враховуючи родинні стосунки, такої потреби в цьому не вбачалось. ОСОБА_1 протягом 2015 2016 року зняла з її депозитних рахунків 16 200 доларів США. В подальшому, ОСОБА_2 через погіршення стосунків із ОСОБА_1 скасувала довіреність на право розпоряджатися її депозитними коштами та попросила останню повернути позичені їй кошти в сумі 16 200 дол. США. Просить стягнути з ОСОБА_1 вказану суму боргу.

Ухвалою Рівненського міського суду від 28 березня 2017 року справи об`єднані в одне провадження.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 776 443,55 грн., що по курсу НБУ (на час подачі позову) становить 31 195 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено.

Скасовано арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на її рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були накладені ухвалою Рівненського міського суду від 17 лютого 2017 року в межах ціни позову в розмірі 441 126,00 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду від 16.05.2019 року виправлено у другому абзаці резолютивної частини рішення допущену арифметичну помилку, замість «…грошові кошти в розмірі 776443,55грн., що по курсу НБУ становить 31 195 доларів США» правильно вказано «грошові кошти в розмірі 772328грн., що по курсу НБУ становить 28 786 доларів США.

Рішення суду мотивоване тим, ОСОБА_2 незаконно збагатилась за рахунок ОСОБА_1 на суму 374 639, 50 грн., що еквівалентно 74 186 доларів США, які були оплачені останньою двома платежами на виконання договору №48-2/2006 пайової участі у будівництві житлового дев`яти поверхового цегляного будинку по АДРЕСА_1 від 9 січня 2006 року. Вказане, згідно ст.1212 ЦК України є підставою для стягнення цих коштів із ОСОБА_2

Відмовляючи у стягненні коштів у сумі 441 126грн., суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено, що між нею та ОСОБА_1 укладений договір позики.

З урахуванням ухвали Рівненського міського суду від 17.05.2019 року додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2019 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 тис.грн. судових витрат, понесених по оплаті правничої допомоги.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Петришин А.М. вважає рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що предметом позову є стягнення коштів у сумі 776 443,55 грн., що по курсу НБУ становить 31 195 доларів США. Підставою позову позивачка зазначає те, що між сторонами існувала усна домовленість, яка полягала в тому, що кошти та майно передавалося нею для ОСОБА_2 в тимчасове володіння, користування та розпорядження, а саме, договір №48-2/2006 на пайову участь в будівництві квартири буде переукладений з імені ОСОБА_4 .В на ім`я ОСОБА_2 , а після реєстрації останньою права власності на квартиру, вона буде продана, а кошти від її продажу будуть покладені на депозит у банк з подальшим їх поверненням для ОСОБА_1 для купівлі нею житла. Оскільки всіх коштів від продажі квартири відповідачка не повернула, вона порушила існуючу між ними домовленість про повернення ОСОБА_1 її коштів оформлених у банківській установі на ім`я ОСОБА_2

Вважає, що фактичною підставою позову є порушення усної домовленості, юридичною підставою-порушення зобов`язання на визначених ними умовах.

Покликається на те, що, при вирішенні вказаного спору, суд першої інстанції змінив юридичні підстави позову, чим вийшов за межі позовних вимог, оскільки ст.1212 ЦПК України не є правовою підставою позову, а відтак оцінка підставності та обґрунтованості позову на підставі цієї норми права порушує принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Більш того ствердження позивачем наявності договірного характеру відносин між сторонами виключає можливість застосування до них положень ст.1212 ЦК України.

Також вважає необґрунтованими висновки суду про те, що ОСОБА_1 на виконання умов договору про пайову участь було сплачено 74 186 доларів США, оскільки ні цей договір, ні Додаток до нього, а також платіжні доручення не містять прив`язки сплачених коштів у гривні до курсу долара США.

Вказує на те, що позивачкою не доведено продаж відповідачкою квартири за 72 тис.доларів США та, з врахуванням повернутих 31 тис. доларів США та 14400 доларів США, не доведено наявність у неї боргу у розмірі 31 195 доларів США.

Просить рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову скасувати, постановити нове-про відмову ОСОБА_1 у стягненні заявленого боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що з врахуванням правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 30.01.2019року у справі №552/6381 та від 13.03.2018 року у справі №916/1764/17 суд не змінював підстав позову, а лише навів правове обґрунтування та правильно застосував норми ст.1212 ЦК України до правовідносин, що склалися між сторонами.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що 9 січня 2006 року між ТзОВ «Аванті-Буд» та ОСОБА_1 укладений договір №48-2/2006 пайової участі у будівництві житлового будинку, відповідно до умов пункту 1.2 якого виконавець зобов`язується побудувати житловий дев`ятиповерховий цегляний будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , а після підписання Акту державної комісії про введення в експлуатацію будинку, його частку об`єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_2 передати учаснику ОСОБА_1 .

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_1 сплатила ТзОВ «Аванті-Буд» на його рахунок у банку повну вартість квадратних метрів квартири в сумі 374 639, 50 грн., що стверджується платіжними дорученнями № 372001 від 7 листопада 2007 року та №415227 від 6 грудня 2007 року.

Також того ж дня, 9 січня 2006 року між ТзОВ «Аванті-Буд» та ОСОБА_2 укладений договір №48-2/2006 пайової участі у будівництві житлового будинку, відповідно до умов пункту 1.2 якого виконавець зобов`язується побудувати житловий дев`ятиповерховий цегляний будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , а після підписання Акту державної комісії про введення в експлуатацію будинку, його частку об`єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_2 передати учаснику ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки № 73 від 06.12.2008 року ОСОБА_2 сплатила внесок згідно Договору№48-2/2006 пайової участі у будівництві житлового дев`яти поверхового цегляного будинку по АДРЕСА_1 , у сумі 374 639, 50 грн. заборгованості по оплаті немає.

Вказані договори за текстом є ідентичними та на час розгляду справи - чинними, вони не розірвані та не визнані недійсними.

ОСОБА_1 , допитана у якості свідка, у суді ствердила, що будь яких договорів, в тому числі відступлення, дарування, купівлі продажу майнових прав на дольову участь в будівництві квартири між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «Аванті-Буд» ні в письмовій , ні в нотаріальній формі - не укладались.

Таким чином встановлено, що 9.01.2006 року ТзОВ «Аванті-Буд» уклало із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 два окремі договори про пайову участь у будівництві будинку, зокрема квартири АДРЕСА_3 , на будівництво якої товариство отримало кошти у сумі 374 639, 50 грн.

Будинок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 м.Рівне був зданий в експлуатацію, 12.05.2010 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 цьому

АДРЕСА_4 червня 2011 року ОСОБА_2 продала вказану квартиру за 263032грн., що стверджується нотаріально посвідченим договором купівлі продажу.(а.с.20 т.1).

Докази оспорювання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_2 на квартиру та договору купівлі-продажу від 3.06.2011 року в матеріалах справи відсутні.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 його обґрунтовувала наявністю у неї домовленості по поверненню ОСОБА_2 коштів, виручених від продажу квартири, що були покладені на депозитний рахунок. Просила стягнути кошти, отримані саме від продажу квартири.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином предметом позову є вимога про стягнення коштів, отриманих ОСОБА_2 від продажу квартири та покладених на депозит. Підставою-наявність домовленості між сторонами по їх поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ЦПК України (в редакції 2004 року) крім прав та обов`язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

Така ж норма закріплена у ч.3 ст.49 ЦПК України (який діє в редакції закону від 3.10.2017року).

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом позову у такій справі є вимога про повернення майна (у спосіб вказаний позивачем), підстава - набуття особою майна без достатніх на те правових підстав за рахунок іншої особи.

Однак такі вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у даній справі не заявлялись.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції при розгляді справи вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, у порядку ст.1212 ЦК України не заявляла, проте суд першої інстанції задовольнив позов частково з зазначених підстав, що є порушенням принципу диспозитивності судового розгляду, визначеного ст. 13 ЦПК України.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 покликалася на наявність між сторонами усної домовленості по поверненню отриманих ОСОБА_2 коштів від продажу квартири АДРЕСА_5 , зокрема 72 000 доларів США, що еквівалентно 574 000 грн.

Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦПК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 10 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Письмовий договір, який передбачав би зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 отримані від продажу квартири кошти в матеріалах справи відсутній.

В ході розгляду справи відповідачка заперечувала наявність у неї такої домовленості із ОСОБА_1

Інші допустимі докази наявності такої домовленості позивачкою не надано, а розпорядження депозитними коштами, видане ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 не є таким доказом, оскільки таке розпорядження за своєю суттю є формою представництва.

Крім цього, квартира ОСОБА_2 продана у валюті держави України в гривні у сумі 263032грн., а не в іноземній валюті чи в еквіваленті до іноземної валюти, тому колегія суддів відхиляє і посилання про наявність підстав для стягнення грошових коштів у еквіваленті іноземної валюти (долар США).

За наведеного, ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 коштів у сумі 776 443,55 грн., що еквівалентно 31 195 доларів США на час вирішення спору судом.

Колегія суддів вважає, що оцінка доводів апеляційної скарги щодо встановлення особи, яка сплатила пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_5 є передчасною, оскільки вказані обставини не є предметом доказування у цій справі.

Враховуючи наведене, на підставі п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду в частині вимог про стягнення коштів із ОСОБА_2 підлягає скасуванню, з постановленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що при подачі позову ОСОБА_1 сплачено 6890 грн. судового збору, а при подачі заяв про забезпечення доказів та про забезпечення позову по 275,6грн.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду від 16 травня 2019 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 тис.грн. судових витрат, понесених по оплаті правничої допомоги.

В зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та скасування рішення суду в цій частині, понесені нею витрати по оплаті судового збору та правової допомоги слід віднести на її рахунок.

За наведеного рішення суду від 12.04.2019року в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення від 16.05.2019 року підлягають скасуванню.

Понесені ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у сумі 10 335 грн. слід стягнути із ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст. ст. 208, 1212 ЦК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Петришиним Андрієм Миколайовичем задовольнити частково

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2019 року в частині стягнення коштів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , розподілу судових витрат скасувати.

Додаткове рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2019 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення 776 443,55 грн., що еквівалентно 31 195 доларів США відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 10 335 (десять тисяч триста тридцять п`ять)грн.

Понесені ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у сумі 7441,2грн. та по оплаті правничої допомоги у сумі 10 000 грн. віднести на її рахунок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 29 серпня 2019року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.