Постанова

Іменем України

20 серпня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10701/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Макарівського районного суду Київської області

в складі судді Косенко А.В.

від 24 травня 2019 року

по справі №370/3375/19-ц Макарівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Макарівська районна державна адміністрація, Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації,

про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а відповідачі займаючи частину будинку разом з надвірними будівлями порушують її право власності, користування та розпорядження майном, звернулася до суду з позовом, в якому з підстав, передбачених ст. 391, 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування частиною спірного будинку, та усунути їй перешкоди в користуванні і розпорядженні частини будинку шляхом зняття відповідачів з реєстрації та виселити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції ухилився від оцінки доказів, які подані позивачем, та не обґрунтував своє рішення жодною нормою матеріального права.

Судом не взято до уваги положення ст. 41 Конституції України, у відповідності до якої кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Вказувала, що судом не наведено в рішенні обставин, які підтверджують правомірність дій відповідачів, а також не зазначено які самі обставини не доведено позивачем.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі та треті особи не скористалися своїм правом на подання відзиву.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Третя особа - Макарівська районна державна адміністрація, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа - Орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. Надіслала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу за відсутності її представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що 30 січня 1997 року на підставі договору дарування будинку, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (батько позивача - попередній власник будинку), до позивача перейшло право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Домоволодіння розташоване на земельній ділянці, площею 0,1321 га, кадастровий номер :01:083:0005 , що підтверджується свідоцтвом про право власності №27228667 від 24.09.2014.

До об`єкту нерухомого майна - будинку, згідно договору дарування та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень входить: А - житловий будинок, 1968 року побудови, під а - погріб, Б - сарай, В - вбиральня, Д - погріб, Ж - сарай, 3 - вбиральня, під Ж - погріб, №1-4 - огорожа, Ш - скважина. Загальна площа - 107,8 кв.м., житлова площа - 53,5 кв.м.

На момент набуття права власності на зазначений будинок позивачем, в будинку проживали та були зареєстровані позивач та її батько ОСОБА_7 . В спірному будинку також проживала мати позивачки ОСОБА_8 з неповнолітнім на той час сином ОСОБА_2 (відповідач 1).

За матеріалами технічного паспорту будинок складається з двох окремих квартир (а.с. 20).

Позивач з сім`єю займали частину будинку, загальною площею 60,2 кв.м., з яких жила площа 27,7 кв.м. В іншій частині будинку, загальною площею 47,1 кв.м., проживала та вела окреме господарство мати позивачки ОСОБА_8 .

Отже, фактично в спірному будинку проживало та господарювало окремо один від одного дві сім`ї: сім`я позивачки та сім`я її матері ОСОБА_8 , яка у відповідності до ст. 156 Житлового кодексу УРСР користувалася жилим приміщенням нарівні з власником будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що після смерті матері між нею та ОСОБА_2 склалися напружені відносини. Вважає, що після смерті матері ОСОБА_2 втратив право на користування житловим будинком, не побажав звільняти будівлю та звертався до суду з позовом про визнання права власності на ці приміщення як на спадкове майно, що залишилось після померлої матері.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , ОСОБА_1 Макарівської селищної ради Київської області про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно (спірний житловий будинок) та договору дарування, визнання права власності на спадкове мйно (а.с. 31-37).

Підставою відмови у задоволенні позову було сплив позовної давності.

Даним рішенням суду встановлено наступні обставини.

Рішенням народного суду Макарівського району Київської області від 07 березня 1972 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 (мати позивачки та відповідача 1) та ОСОБА_7 (батько позивачки) та поділено між ними будинок по АДРЕСА_1 . За ОСОБА_8 рішенням суду визнано право власності на 7/13 частин будинку, а за ОСОБА_7 на 6/13 частин спірного будинку.

В подальшому ОСОБА_7 здійснив добудову до спірного будинку і рішенням виконавчого комітету Макарівської селищної ради народних депутатів від 21.01.1981 затверджено акт прийняття до експлуатації вказаного будинку та визнано за ОСОБА_7 право власності на цілий будинок, після чого на ім`я ОСОБА_7 21.03.1981 виконавчим комітетом Макарівської селищної ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. 30 січня 1997 року ОСОБА_7 подарував спірний будинок за договором дарування своїй донці ОСОБА_1 .

Встановивши обставини, що на час реєстрації права власності на весь спірний будинок за ОСОБА_7 , право власності цього будинку на 7/13 належало ОСОБА_8 , Апеляційний суд Київської області в своєму рішенні від 10.11.2016 дійшов висновку, що свідоцтво про право власності на весь спірний будинок ОСОБА_7 (батько позивачки) видано незаконно, але відмовив в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Рішення від 10.11.2016 набрало законної сили та є чинним.

Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, що належить позивачці на праві власності, розглянувши спір з підстав, які заявлено позивачкою, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселений до спірного будинку в 1981 році на підставі ч. 2 ст. 156 ЖК Української РСР (вселення до батьків неповнолітніх дітей), згідно якої не не вимагалася згода власника будинку. З народження та до даного часу ОСОБА_2 проживає у спірному будинку. Після смерті матері ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишився проживати у спірному будинку.

20 жовтня 2007 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), яка разом зі своїм сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стала членом сім`ї ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_14 , місце проживання якого зареєстровано у спірному будинку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 визнала, що відповідач 1 на підставі ч. 2 ст. 156 ЖК Української РСР законно вселився у спірний будинок. Проте, після смерті матері ОСОБА_8 відповідач 1 та члени його сім'ї втратили право користування спірним житловим будинком, так як не є членами її сім`ї у розумінні житлового законодавства, а саме спільного господарства разом не ведуть, угодапро безоплатне користування житлом чи іншим майном між ними не укладалася. Вказала також, що спірний будинок фактично поділений на дві частини та має окремі входи, однак в технічній документації на будинок такі відомості відсутні. Поряд з цим, як на підставу втрати відповідачами права користування спірним житлом позивачка посилається на положення ст. 391, 405 ЦК України.

За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам та надавши аналіз положенням ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК Українидійшов вірного висновку, що заявлений позивачкою позов з цих підстав задоволенню не підлягає, оскільки позивачкою у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів не проживання відповідачів у спірному будинку понад один рік.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивачка, з огляду на таке.

Так, статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, аналіз ст. 391 ЦК України вказує на те, що новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема виселяти з житлового приміщення осіб без надання іншого житлового приміщення. Поряд з цим, за приписами статті 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності у встановленому законом порядку, тобто в законний спосіб.

Як зазначалось вище, в рішенні Апеляційного суду Київської області від 10.11.2016, яке набрало законної сили, судом встановлено, що свідоцтво про право власності на весь спірний будинок ОСОБА_7 (батько ОСОБА_1 ) видано незаконно.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, як пояснила позивачка в судовому засіданні суду апеляційної інстанції після набуття права власності на спірний будинок у 1997 році, тобто після зміни власника ОСОБА_7 на ОСОБА_1 , вона як новий власник з 1997 року до листопада 2018 року (більше 20 років) не зверталася до суду з позовом за вирішенням спору про усунення їй перешкод у користуванні спірним будинком.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов мотивованого та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав, на які посилається позивачка.

До того ж, судом правильно зазначено в рішенні, що позивачка фактично визнає право відповідачів на користування належним їй на праві власності будинком, оскільки, як зазначено в позовній заяві, вона пропонувала відповідачам укласти з нею договір найму та надалі користуватися будинком.

Судом також правильно зазначено, що посилання позивачки в позовній заяві на те, що відповідач ОСОБА_2 створює небезпеку знищення майна, а відповідач ОСОБА_3 здійснює діяльність по розведенню свійських птахів, чим погіршує стан прибудинкової території, не можуть бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши докази наявні у справі, встановивши фактичні обставини, дійшов справедливого висновку щодо відсутності підстав для виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги, що проживання відповідачів порушує право власника на володіння, користування та розпорядження житловим будинком є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що судом не встановлено правомірність дій відповідачів та не зазначено які саме обставини не доведено позивачем спростовуються встановленими судом обставинами в описовій частині рішення суду та висновками суду, викладеними в мотивувальній частині рішення.

В цілому доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, та загальним засадам цивільного законодавства, визначених в ст. 3 ЦК України, а саме є справедливим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.І. Шкоріна