Провадження № 2/760/5563/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів- Гак Г.М., Олех Ю.М.

представника позивача- ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представників відповідача- ОСОБА_3 , ОСОБА_4

3-ї особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судового засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , 3-я особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача за договором позики 47 000,00 гр. боргу, 23 323, 66 гр. процентів, 41 599, 70 гр. інфляційних втрат та 3 771, 59 гр. річних.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року позов був задоволений у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року за заявою відповідача заочне рішення в справі було скасовано, справа призначена до судового розгляду.

В травні 2019 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просить стягнути з відповідача: 47 000, 00 гр. боргу, 42 635, 07 гр. процентів, 16 091, 04 гр. інфляційних втрат за нарховані проценти, 48 244, 74 коп. - інфляційних втрат та 7 525, 19 гр. - 3% річних.

Звертаючись до суду позивач посилається на те, що 28 жовтня 2013 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики, за яким він надав відповідачу в борг 47 000, 00 гр. , які мали бути повернуті останнім через 2 місяці.

Не дивлячись на сплив терміну виконання умов договору, до цього часу відповідач умови договору не виконав, борг не повернув.

В листі від 16 червня 2016 року відповідач зазначив, що має намір повернути борг до 30 грудня 2017 року, однак відстрочення повернення боргу з ним погоджене не було, а тому наполягає, що грошове зобов`язання відповідача є простроченим з 29 грудня 2013 року.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов, стягнути з відповідача суму боргу за умовами договору, а також у порядку ст.625 ЦК України річні та інфляційні втрати від знецінення грошових коштів.

Крім того, в порядку ст.1048 ЦК України просить стягнути з відповідача проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували.

Не заперечуючи укладення договору позики та отримання в борг 47 000, 00 гр., представник відповідача посилалася на те, що при укладенні договору позики строк її повернення сторонами був обумовлений через два місяці.

В подальшому, в червні 2016 року сторони продовжили строк дії договору на невизначений термін, а тому відповідач правомірно користувався чужими грошима.

Зазначила, що позивач, зловживаючи своїми правами, приховав факт повернення відповідачем значної суми в погашення боргу, яка була повернута грошима, виконаною роботою та майном.

Вважає, що залишок боргу за умовами договору становить не більше 10 000, 00 гр.

Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні позову в частині застосування відповідальності у приведеному позивачем вигляді та розмірі.

Протокольною ухвалою суду від 1 жовтня 2019 року до участі в справі в якості 3-ї особи було залучено ОСОБА_4 .

Третя особа в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилається на те, що борг перед позивачем відповідач майже погасив. Протягом тривалого часу вони працювали разом, займалися бізнесом, а тому при поверненні боргу з позивача не бралися розписки.

Позивач з відповідачем мали домовленості щодо повернення боргу, в рахунок його погашення відповідач виконував для позивача певні роботи. Крім того, в рахунок повернення боргу позивачу передавалися матеріальні цінності, які знаходилися в складі фірми, шляхом оформлення видаткових накладних, де зазначалася їх вартість і мала вираховуватися з суми боргу.

Підтримала позицію представника відповідача і просить відмовити в позові в заявленій сумі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 28 жовтня 2013 року між сторонами був укладений Договір позики,за яким позивач передав відповідачу в борг 47 000, гр. боргу, про що відповідачем була видана власноручна розписка.

З розписки відповідача вбачається, що він зобов"язався повернути борг через два місяці, тобто 28 грудня 2013 року.

16 червня 2016 року відповідачем була видана позивачу інша розписка, якою останній зобов`язався повернути борг до 30 грудня 2017 року.

/ а.с. 6 - 7 /

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач у судовому засіданні надав суду оригінали розписок відповідача про отримання грошових коштів, які були засвідчені судом у порядку ст.138 ЦПК України / в редакції Закону України №1618-IV від 06 березня 2004 року /.

Наявність оригіналів боргових розписок у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики.

Частиною 1 ст.1049 кодексу передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з того, що відповідачем борг у строки, встановлені договором позики, не повернуто, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині та їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зміна строку виконання зобов`язання, як і будь-якої іншої умови договору, може мати місце за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом.

Таке правило закріплене в ч.1 ст.651 ЦК України, згідно з якою зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд враховує, що закон не містить спеціальної норми про порядок та форму зміни умов договору щодо строку виконання зобов`язання, а тому такі зміни підпорядковуються загальним правилам зміни договору, встановленим цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна договору вчинюється у тій самій формі, що й договір.

Виходячи з форми договору позики, укладеного між сторонами, суд вважає, що розписка від 16 червня 2016 року, видана позивачу відповідачем та надана позивачем до суду в обґрунтування пред`явленого позову, є зміною сторонами умов договору позики в частині терміну повернення боргу до 30 грудня 2017 року.

З урахуванням цього, відсутності на це заборони в цивільному законодавстві, яке регулює порядок укладення та виконання договору, суд також вважає, що сторони мали право змінити строк виконання зобов`язання як до настання раніше узгодженого строку виконання, так і після, тобто у стані прострочення боржника, що мало місце у відносинах сторін у справі.

З точки зору цивільного законодавства свобода договору є одним з основоположних принципів цивільного права.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, на власний розсуд та за взаємною згодою визначають умови, порядок розрахунків і платежів.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що сторони погодили новий строк виконання відповідачем боргового зобов`язання до 30 грудня 2017 року.

З урахуванням цього суд вважає, що прострочення відповідача, як боржника, розпочалося 31 грудня 2017 року, а тому визначені законом засоби відповідальності за неналежне виконання зобов`язання мають застосовуватися моменту прострочення, тобто з 31 грудня 2017 року.

Як зазначено вище, розмір позовних вимог позивачем збільшено та розраховано станом на 21 травня 2019 року.

Саме в цьому розмірі представник позивача підтримував позов.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цього, розрахунок належних до стягнення з відповідача коштів судом проводиться з моменту прострочення з 31 грудня 2017 року до 21 травня 2019 року.

Відповідно до ст.1048 кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тобто, з даної норми закону випливає, що винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З урахуванням того, що при укладенні договору позики питання про сплату відповідачем процентів не вирішувалося вимоги позивача підлягають задоволенню, а розмір процентів до стягнення в вигляді облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи дані норми закону, обумовлений сторонами строк повернення позики до 30 грудня 2017 року,відсутність домовленості сторін щодо розміру процентів після спливу строку виконання зобов`язання, проценти підлягають стягненню на рівні облікової ставки Національного банку України.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленої в справі за № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року.

Крім того, відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

З цього випливає, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення боргу, якому кореспондує право вимоги кредитора, передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України, про повернення боргу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з цього, з відповідача на корись позивача підлягає стягненню за період часу з 31 грудня 2017 року до 21 травня 2019 року 11 319, 92 гр. процентів, 6 745, 12 гр. інфляційних втрат та 1 958, 55 гр. річних, сума яких розрахована судом за допомогою засобів електронної системи «Ліга:закон».

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат на нараховані проценти, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання.

З точки зору ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проценти, з точки зору ст.1048 ЦК України, не входять до складу грошового зобов`язання, є не відповідальністю, а платою за користування грошовими коштами, а тому підстави для застосування ч.2 ст.625 ЦСК України та нарахування інфляційних втрат на суму процентів відсутні.

Крім того, суд враховує і те, що проценти з відповідача на користь позивача стягнуті з моменту прострочення і до 21 травня 2019 року.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо відсутності погодження з боку позивача на відстрочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики, виходячи з наступного.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що розписка 16 червня 2016 року ним була складена за згоди позивача під час повернення ним частини коштів.

При її написанні внизу тексту було зазначено та пропущено місце для інформації про дати та розміри повернення частини коштів.

Даних обставин представник позивача в судовому засіданні не спростував.

Крім того, саме позивач надав копію даної розписки при зверненні до суду та оригінал в судовому засіданні, який був засвідчений судом.

Як вбачається з розписки від 28 жовтня 2013 року строк повернення позики сторонами був обумовлений через 2 місяці.

Представник позивача не спростовував, що не дивлячись на сплив цього строку позивач майже три роки не вживав заходів для захисту своїх прав якщо вважав їх порушеними.

Таким чином, суд вважає, що дії позивача свідчать про досягнуту домовленість щодо зміни строку виконання відповідачем зобов`язання до 30 грудня 2017 року.

Суд також не приймає до уваги твердження відповідача та його представника про повернення частини позики та її залишок у розмірі приблизно 10 000, 00 гр., виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Надавши оригінали розписок, позивач довів існування боргу відповідача перед ним у приведеному в них розмірі.

Таким чином, з точки зору закону обов`язок довести обставини, зазначені в запереченні представника відповідача, покладається на останнього.

Тобто, спростувати цю презумпцію - наявність боргу та суму заборгованості за умовами договору, має сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, визначеним ст. ст. 77-78 ЦПК України, та за правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком даної сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 77, 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд вважає, що надані відповідачем в обґрунтування повернення частини боргу аркуші паперу з різними записами та сумами не є належними доказами повернення боргу в розумінні вимог ст.77 ЦПК України.

Крім того, суд також вважає, що такими доказами не є і видаткові накладні від 02 вересня 2014 року та 12 березня 2015 року про видачу товару з зазначенням його ціни, оскільки позивач зазначений у них як платник і не підтверджують погашення відповідачем боргу.

Щодо витягів з мережі Інтернет з зазначенням імені відповідача,вони не несуть будь-якої інформації, достатньої для вирішення спору сторін, а тому також не можуть прийматися до уваги.

/ а.с. 157 - 164 /

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає недоведеними твердження відповідача про повернення частини боргу позивачу.

Відповідно до ч.ч.1,2.3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ч.ч.1, 2,3,4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі в

Дана норма закону узгоджується з пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, якими передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

В ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» приведені терміни, які застосовуються в даному законі.

Згідно з п.п.1,6 даної статті адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

В п.3.2 рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Тобто, до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Так, інтереси позивача в судовому засіданні представляв адвокат Серга С.Ф. на підставі Угоди № 436 від 25 серпня 2016 року.

Відповідно до матеріалів справи позивачем квитанціями № 306686 від 25 серпня 2016 року та №306688 від 27 вересня 2016 року було сплачено за надані послуги адвокатом 2 000, 00 гр.

Відповідно до квитанцій № 306723 від 16 квітня 2019 року позивачем було сплачено за послуги адвоката 3 000, 00 гр., тобто всього 5 000, 00 гр.

Платіжні документи, як первинні документи, відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-14, містять всі необхідні реквізити, в них вказано призначення платежу.

/ а. с. 10 - 11; 28 - 29;124 /

В пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

Крім того, як зазначено вище, з позовом до суду позивач звернувся в вересні 2016 року.

В справі було ухвалено заочне рішення, відповідач викликався в судове засідання через оголошення в пресі, вартість якого складала 420. 00 гр.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України/ в редакції Закону України № 1618-IV від18 березня 2004 року /до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Виходячи з цього та розміру задоволених судом вимог позивача, враховуючи звернення позивача до суду у вересні 2016 року, віднесення витрат, пов`язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір при зверненні до суду та витрат, пов`язаних з викликом відповідача до суду / 685.61 гр. судового збору + 420.00 витрат за оголошення в пресі = 1 105, 61 гр. /

Керуючись ст.ст.15,16, 509,525, 526, 530, 536, 599, 611, ч.2 ст.625, 631, 1046, 1047, 1048, ч.1 ст.1049, ч.1 ст.1051 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 133, 137, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частово.

Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_5 / адреса: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_2 / 47 000, 00 гр. боргу, 11 319, 92 гр. процентів, 6 745, 12 гр. інфляційних втрат та 1 958,55 гр. річних.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_5 / адреса: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_2 / 5 000, 00 р. витрат на професійну правничу допомогу та 1 105, 61 гр. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва