Справа № 463/2981/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1532/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Личаківського ВДВС Кузьменко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 березня 2019 року в складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання дій неправомірними, скасування акту, скасування постанови, витребування майна з володіння, скасування реєстрації права власності,-

встановила:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання дій неправомірними, скасування акту, скасування постанови, витребування майна з володіння, скасування реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що на виконанні у Личаківському ВДВС Львівського МУЮ перебувало виконавче провадження № ВП 36309700 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1312/1276, виданого Личаківським районним судом м. Львова 28.01.2013р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 213150 грн.

15.07.2014р. головним державним виконавцем Турко Н.О. проведено опис належної позивачу Ѕ частки спірної квартири та накладено заборону відчуження, а в подальшому, передано на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, яка згідно висновку ТзОВ ЕБ «Айстра» від 08.08.2014р. становить 184800 грн. Оскільки майно не було реалізовано на прилюдних торгах, стягувачу запропоновано залишити майно за собою, на що остання погодилась, а державний виконавець 26.02.2015р. склав оскаржувані акт та постанову. Вважає дії державного виконавця щодо складення таких документів неправомірними, оскільки заява стягувача про бажання залишити за собою нереалізоване майно зареєстрована лише 09.02.2015р., тобто після спливу шестимісячного строку дії звіту і в такому випадку державному виконавцю належало провести повторну оцінку нерухомого майна. Крім того, у квартирі був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак в момент передачі квартири на реалізацію та в момент передачі стягувачу, державний виконавець не звертався за отриманням відповідного дозволу до органу опіки та піклування, внаслідок чого складені ним оскаржувані акт та постанова суперечать інтересам неповнолітнього та підлягають скасуванню, з приводу чого пред`явила згаданий позов. Як наслідок, після скасування акту та постанови просить витребувати у відповідача Ѕ частки спірної квартири, оскільки майно вибуло з володіння власника поза її волею.

З врахуванням заяви від 26.01.2018 року про збільшення позовних вимог просила ухвалити рішення, яким визнати неправомірними дії головного державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Турко Н.О. щодо складання акту від 26.02.2015р. «Про передачу стягувачу ОСОБА_4 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за початковою ціною 184800 грн. та винесення постанови про передачу стягувачу ОСОБА_4 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за початковою ціною 184800 грн. від 26.02.2015р.; скасувати такі рішення; витребувати з володіння ОСОБА_4 Ѕ частки зазначеної квартири і скасувати реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_4 на вказану частку цієї квартири.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суд міста Львова від 15 березня 2019 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання дій головного державного виконавця неправомірними, скасування акту головного державного виконавця від 26.02.2015 року, скасування постанови головного державного виконавця від 26.02.2015 року, витребування майна, а саме Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 з володіння, скасування реєстрації права власності відмовлено.

Рішення оскаржила позивач ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі звертає увагу, що звіт про оцінку майна підписано оцінювачем 08.08.2014 року, згідно протоколу про проведення прилюдних торгів № 10504 від 14.11.2014 року перші торги проводилися після спливу 3 місяців з дня підписання висновку, що з врахуванням часу проведення повторних торгів призвело до втрати чинності висновку про вартість майна на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови та акту.

Таким чином вважає, що застосування державним виконавцем ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та передача майна стягувачу за початковою вартістю могло бути лише за умови чинності звіту про оцінку майна.

Відтак, незаконність дій державного виконавця щодо передачі майна стягувачу є підставою для витребування незаконно переданого майна на користь позивачки.

Просить врахувати, що державний виконавець передав стягувачу належну їй Ѕ частину квартири, яка є єдиним житлом її неповнолітнього сина, при цьому не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інша Ѕ частина квартири належить її чоловіку, а тому права неповнолітнього не порушені, що суперечить вимогам п. 4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802, згідно якої у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Також, суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин ч. 5 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якої боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу стягнення. Пропонувала державному виконавцю звернути стягнення на належну їй продукцію, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , проте такі її звернення проігноровані.

Просить рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу не може бути ототожнена з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів, внаслідок чого положення про строк чинності звіту про оцінку майна не можуть застосовуватись до процедури передачі майна стягувачу, оскільки для такої процедури спеціальною нормою, якою є ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що майно передається стягувачу за початковою ціною, відповідно, дії державного виконавця щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу після закінчення строку дії звіту про оцінку майна не можуть вважатись такими, що не відповідають вимогам Закону.

Крім цього, суд прийшов висновку, що житлові права неповнолітньої дитини позивачки жодним чином не порушені, оскільки на реалізацію передавалась лише Ѕ частки квартири і лише така частка передана стягувачу в рахунок погашення боргу, тоді як співвласником іншої Ѕ частки квартири, згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова 04.11.2013р. є ОСОБА_6 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_5 і на якому також лежить обов`язок забезпечити житлові права дитини, відповідно у державного виконавця не існувало обов`язку отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

За статтею 1 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статей 32, 52 Закон України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної уцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Личаківському ВДВС Львівського МУЮ, правонаступником якого є Личаківський ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, перебував виконавчий лист № 2/1312/1276/12, виданий Личаківським районним судом м. Львова 28.01.2013р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 210000 грн., а також 3150 грн. судових витрат (т. 1 а.с.199).

Постановою головного державного виконавця від 05.02.2013р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання згаданого вище виконавчого листа та встановлено боржнику строк для добровільного виконання рішення суду терміном 7 днів з моменту винесення постанови (т. 1 а.с. 200).

Суд першої інстанції звернув увагу, що в добровільному порядку позивач рішення суду не виконала у визначений державним виконавцем строк, що сторонами не оспорюється та відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України не підлягає доказуванню.

07.02.2013р. державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т. 1 а.с. 201, 202).

Згідно отриманої державним виконавцем інформації боржник володіє відкритими рахунками в банківських установах, однак згідно відповідей ПАТ «Полтава-Банк», банківський рахунок позивача закритий з 20.02.2013р., а згідно відповідей ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ КБ «Приватбанк», кошти на рахунках відсутні.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2002р., позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 , на яку згідно акту опису і арешту майна від 23.04.2013р. накладено арешт (т. 1 а.с.208-209).

Постановою державного виконавця від 08.05.2013р. у вказаному виконавчому провадженні призначено експерта з питань оцінки квартири позивача, однак, на підстави ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 18.05.2013р. продаж квартири було зупинено. Іншою ухвалою від 18.05.2013р. зупинено продаж належного позивачу автомобіля «Мазда» д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно із рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2013р., яке не оскаржувалось та набрало законної сили, за ОСОБА_6 , який є чоловіком позивачки, визнано право власності на Ѕ частки спірної квартири та одночасно, знято арешт та виключено таку частку з акту опису, складеного державним виконавцем 23.04.2013р.

Іншим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18.11.2013р., яке також не оскаружвалось та набрало законної сили, за чоловіком позивачки визнано право власності на Ѕ частки автомобіля Мазда д.н.з. НОМЕР_1 та виключено таку частку автомобіля з акту опису, складеного державним виконавцем 23.04.2013р.

Відповідно до постанови головного державного виконавця від 02.04.2014р. у виконавчому провадженні призначено експерта для визначення вартості Ѕ частки автомобіля Мазда, д.н.з. НОМЕР_1 та згідно висновку про вартість об`єкта оцінки вартість такої частки становить 28 080 грн.

Іншою постановою головного державного виконавця від 21.07.2014р. у виконавчому провадженні призначено експерта для визначення вартості Ѕ частки спірної квартири, яка згідно висновку від 08.08.2014р. становить 184800 грн. Вказаний висновок позивач отримала 18.08.2014р., що стверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с.229).

За заявою державного виконавця 22.08.2014р. на реалізацію передана Ѕ частки автомобіля Мазда, д.н.з. НОМЕР_1 , а 03.09.2014р. Ѕ частки спірної квартири.

Як вбачається з копії протоколу № 42091 проведення електронних торгів, переможцем прилюдних торгів щодо реалізації Ѕ частки автомобіля Мазда д.н.з. НОМЕР_1 став ОСОБА_7 , який придбав майно за ціною 28 080 грн. Після надходження коштів на депозитний рахунок органу ДВС державним виконавцем видано відповідний акт від 24.02.2015р. про проведення електронних торгів (т. 1 а.с.239).

При цьому, Ѕ частка спірної квартири не була реалізована на прилюдних торгах.

Згідно із протоколом про проведення прилюдних торгів № 10504 від 14.11.2014р. прилюдні торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів і на підставі цього державним виконавцем складено акт про уцінку майна від 18.11.2014р., за яким частка квартири уцінена на 5 % (т. 1 а.с. 234).

В подальшому, відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів № 23404 від 18.12.2014р., повторні прилюдні торги також не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, в результаті чого державним виконавцем складено акт про уцінку майна від 22.12.2014р., за яким майно уцінено на 10% (т. 1 а.с.235),.

Згідно із протоколом проведення електронних торгів № 42089 від 22.01.2015р., треті прилюдні торги відносно частки спірної квартири не відбулись через відсутність цінової пропозиції (т. 1 а.с.237).

04.02.2015р. державний виконавець направив лист стягувачу ОСОБА_4 з пропозицією залишити за собою нереалізоване майно.

Заявою від 09.02.2015р. відповідач ОСОБА_4 надала згоду на залишення за собою нереалізованого майна, внаслідок чого 26.02.2015р. державний виконавець склав відповідний оскаржуваний акт про передачу майна стягувачу та виніс оскаржувану постанову від 26.02.2015р. про передачу майна стягувачу (т. 1 а.с.240).

При цьому, вдповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

З матеріалів справи встановлено, що електронні торги з реалізації Ѕ частки спірної квартири позивачки ОСОБА_3 проводилися 11.11.2014 року, 18.12.2014 року та 22.01.2015 року, висновок про оцінку майна від 08.08.2014 року був чиним на момент проведення цих торгів, а також на час направлення 04.02.2015р. державним виконавецем листа стягувачу ОСОБА_4 з пропозицією залишити за собою нереалізоване майно та на час подання 09.02.2015р. відповідачем ОСОБА_4 заяви про надання згоди на залишення за собою нереалізованого майна.

В свою чергу, системний аналіз положень ч. ч. 1, 5 ст. 58, ч. ч. 1, 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що процедура визначення вартості майна боржника в першу чергу спрямована для визначення початкової ціни за якою майно передається на реалізацію і саме у такій процедурі строк чинності звіту обмежений шістьма місяцями.

З врахуванням наведенного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу не може бути ототожнена з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів, внаслідок чого положення про строк чинності звіту про оцінку майна не можуть застосовуватись до процедури передачі майна стягувачу, оскільки для такої процедури спеціальною нормою, якою є ч. 9 ст. 62 Закону, визначено, що майно передається стягувачу за початковою ціною, відповідно, дії державного виконавця щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу після закінчення строку дії звіту про оцінку майна не можуть вважатись такими, що не відповідають вимогам Закону.

Що стосується доводів апелянта про те, що державний виконавець передав стягувачу належну позивачці Ѕ частину квартири, яка є єдиним житлом її неповнолітнього сина, без попереднього дозволу органу опіки та піклування, колегія суддів звертає увагу, що на реалізацію передавалась лише Ѕ частки квартири, тоді як співвласником іншої Ѕ частки квартири, згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова 04.11.2013р. є ОСОБА_6 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_5 і на якому також лежить обов`язок забезпечити житлові права дитини, відтак погоджується із висновком районного суду, що житлові права дитини не порушені, оскільки в останньої, як члена сім`ї одного із співвласників, не припинялось право користування квартирою, як під час передачі майна на реалізацію, так і під час передачі такого майна стягувачу і відповідно, у державного виконавця не існувало обов`язку отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування.

При цьому, доводи апелянта про те, що вона пропонувала державному виконавцю звернути стягнення на належну їй продукцію, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , проте такі її звернення проігноровані, отримали належну оцінку судом першої інстанції, який звернув увагу, що на підтвердження таких обставин, позивач не надала, як державному виконавцю під час проведення виконавчих дій, так і суду жодних доказів, хоча в загальному виконавчий лист перебував на примусовому виконанні практично два роки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є такими, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк