ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року

справа № 701/857/19

провадження № 22-ц/821/764/19
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Василенко Л.І.;

суддів: Бородійчука В.Г. , Нерушак Л.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»;

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Маренюка В.Л.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що сторони спору уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 31.12.2014 року, на підставі чого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5935,60 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,97% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за угодою станом на 18.06.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 19739,58 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача разом із судовими витратами.

В суму заборгованості включено 5440,39 грн. заборгованість за кредитом, 2419,49 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 10974,41 грн. заборгованість за пенею та комісією, 905,29 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Заходи досудового врегулювання спору позивачем не проводились, оскільки законом не встановлена їх обов`язковість для спірних правовідносин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.12.2014 року в сумі 5440,39 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судові витрати в сумі 529,43 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Банком не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, та за відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, при укладенні Договору з позичальником АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку кредитору не повернуті, суд стягнув з відповідача тіло кредиту.

При цьому, в основу рішення покладено висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило рішення місцевого суду в апеляційному порядку, вважаючи його незаконним в частині відмовлених позовних вимог.

Позивач просив скасувати рішення в оскаржуваній частині, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю, в іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати скаржник просив залишити за відповідачем.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи.

Укладаючи Генеральну угоду сторони погодили істотні умови договору, а саме: суму кредиту, розмір процентів за користування кредитом (0,833% в місяць або 10% на рік), строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення заборгованості та інші.

Крім того, позичальник, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, у тому числі, щодо відповідальності за порушення зобов`язань за договором та сплати пені.

Суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінку таким доказам позивача, як розрахунок заборгованості, Генеральна угода, а також витяг з Умов та Правил, які скаржник вважає належними доказами у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 86-88).

05 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 5). Вказана анкета-заява містить текст, за змістом якого особа, що її заповнює дає згоду, що вказана анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір надання банківських послуг.

31 грудня 2014 року сторони уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладено між ними 05 грудня 2013 року (далі Договір-1) (а.с. 6).

У п. 1.1 сторони Генеральної угоди узгодили зменшити розмір заборгованості за договором-1, а саме: проценти на 191,26 грн., комісію на 60,13 грн., пеню на 0,0 грн., штраф на 653,90 грн. Заборгованість за договором-1 з дати підписання генеральної угоди становить 6461,60 грн., дату кінцевого погашення заборгованості за договором-1 встановлено 31.12.2015 року.

Крім того, у п. 1.3.3 Генеральної угоди сторони узгодили, що наступного за днем повернення кредиту (2-й день) позичальник сплачує банку штраф в розмірі 905,29 грн. за договором-1.

За умовами вказаної Генеральної угоди позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 5935,60 грн. на строк 12 місяців, з 31.12.2014 до 31.12.2015 у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5935,60 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Погашення кредиту передбачено щомісячними платежами в розмірі 522,21 грн. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.12.2015.

Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою, за що позичальник сплачує штраф в розмірі 905,29 грн. (п. 2.2 Генеральної угоди).

Згідно з п. 2.8. угоди при порушенні позичальником обов`язків з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Генеральна угода від 31.12.2014 власноручно підписана відповідачем.

Також ОСОБА_1 погодився, що дана генеральна угода разом із запропонованими ПАТ "КБ "ПриватБанк" Умовами та правилами, Тарифами становить між ним та банком кредитний договір.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитом належним чином не виконував.

З розрахунку заборгованості, що надано банком (а.с. 4), вбачається, що станом на 18.06.2019 розмір заборгованості за кредитом становила 19739 грн. 58 коп., з яких: 5440 грн. 39 коп. тіло кредиту, 2419 грн. 49 коп. проценти за користування кредитом, 10974 грн. 41 коп. комісія, 905 грн. 29 коп. штраф на підставі п. 2.2. генеральної угоди.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд виходив із того, що анкета-заява від 05 грудня 2013 року містить посилання на те, що вказана анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір надання банківських послуг. Наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не підписані позичальником, тому не можливо встановити, що саме така редакція Умов та правил, а також Тарифів, діяла на момент підписання анкети-заяви. А тому, суд дійшов висновку, що сторони не узгодили між собою розмір процентів та міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правового аналізу Генеральній угоді від 31.12.2014 року, яка є підтвердженням самостійного зобов`язання між сторонами, направленого на реструктуризацію фіксованої суми заборгованості за кредитним договором № SAMDN5564 від 05 грудня 2013 року та виконання якої передбачено ст. 526, 1049 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства

є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Встановлено, що письмовою домовленістю сторін узгоджено розмір існуючої заборгованості за договором кредиту від 05.12.2013 року (6461,60 грн. п. 1.1.2 Генеральної угоди). Борг за договором від 05.12.2013 року реструктуризовано, на його погашення відповідачу надано кредит в розмірі 5935,60 грн. (п. 2.1 Генеральної угоди). Крім того, сторони угоди дійшли до взаємної згоди щодо розміру процентів за користування кредитними коштами (0,833% у місяць п. 2.1. угоди), а також узгодили міру відповідальності у вигляді штрафу, розмір якої, починаючи з 32-го дня порушення, визначили в сумі 905,29 грн. (п. 2.2. угоди).

Розрахунок заборгованості, наданий банком, містить посилання на початок зобов`язальних відносин між сторонами з 31.12.2014, що співпадає з датою підписання Генеральної угоди. Заборгованість за кредитом на 31.12.2014 вказана у сумі 5935,60 грн., що співпадає з розміром кредиту і узгоджено сторонами у п. 2.1 угоди. Розмір відсотків за користування кредитом у розрахунку заборгованості зазначено у розмірі 10%, що відповідає п. 2.1 Генеральної угоди (0,833% на місяць = 10% на рік). Крім того, у розрахунку до загальної суми заборгованості включено штраф у розмірі 905,29 грн., що також відповідає п. 2.2. Генеральної угоди.

За таких обставин, судова колегія не має сумнівів, що наданий банком розрахунок стосується саме того кредиту, яким користувався відповідач. Перевіривши правильність нарахування заборгованості у наданому банком розрахунку, колегія суддів погоджується із порядком визначення його розміру за виключенням посилання на розмір комісії та пені.

Колегія суддів дійшла висновку, що підписавши 31.12.2014 Генеральну угоду, сторони фактично дійшли згоди щодо істотних умов нового кредитного зобов`язання, укладеного на реструктуризацію боргу, що існував у позичальника перед банком за іншим кредитним договором від 05.12.2013. При цьому, підпис засвідчує факт згоди позичальника із сумою тіла кредиту, порядку нарахування відсотків за користування кредитом та розміром штрафу у випадку порушення умов договору.

Отже, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, слід дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми непогашеного тіла кредиту, заборгованості за процентами за користування кредитом, а також штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 5440 грн. 39 коп. (тіло кредиту), 2419 грн. 49 коп. (проценти за користування кредитом) та 905 грн. 29 коп. (штраф на підставі п. 2.2. генеральної угоди) є цілком законними та відповідають угодженим в Генеральній угоді умовам правочину. Всього до задоволення підлягає сума в розмірі 8 765,17 грн., замість заявленої позивачем суми 19739,58 грн.

Що стосується стягнення пені в розмірі 10974 грн. 41 коп., то в Генеральній угоді міститься посилання стосовно порядку визначення її розміру на Умови та правила надання банківських послуг.

Розглядаючи позовні вимоги в цій частині, колегія суддів виходить із правової позиції Верховного Суду, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Висновки вказаної правової позиції Великої Палати зводяться до того, що банк, обґрунтовуючи наявність та розмір заборгованості, зокрема і окремих частин такої заборгованості, повинен надати підтвердження узгодження із позичальником саме тих умов, за якими таку заборгованість нараховує.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, витяги з Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, що надані позивачем, не містять підпису позичальника. А тому не можуть бути доказом узгодження таких умов із відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення пені, оскільки ні в анкеті-заяві від 05.12.2013, ні в Генеральній угоді від 31.12.2014 сторони розмір пені не узгодили. У вказаних документах міститься лише посилання на Умови та правила стосовно порядку нарахування пені. А оскільки позивачем не надано підтверджень узгодження з відповідачем таких Умов та правил, в тому числі, і щодо нарахування пені, то вимога про стягнення пені не може бути задоволена.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

При цьому суд враховує, що, згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

І суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

В даному випадку позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідача пені саме в тих розміру та порядку, що заявлені у позові.

Тому, у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог в частині стягнення пені такі вимоги не підлягають до задоволення.

За викладених мотивів колегія суддів вважає, що районним судом викладені обставини з`ясовано неповно, надані банком докази не досліджено всебічно, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для скасування судового рішення в оскаржуваній частині відповідно до положень ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов задоволено на суму 8 765,17 грн., замість заявленої позивачем суми 19739,58 грн. Отже, позов задоволено на 44,40%. Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються з судового збору за звернення з позовом (1921 грн. а.с. 1) та з апеляційною скаргою (2881,50 грн. а.с. 84), а всього 4802,50 грн.

Тому з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача пропорційно сумі задоволених позовних вимог в розмірі 4802,50 грн. х 44,40% = 2132,31 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року в частині відмови в стягненні процентів за користування кредитом та стягненні штрафу, а також в частині розподілу судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом та штрафу на підставі п. 2.2. Генеральної угоди, укладеної між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 2419 грн. 49 коп. (проценти за користування кредитом) та 905 грн. 29 коп. (штраф на підставі п. 2.2. генеральної угоди), а всього 3324 грн. 78 коп.

В решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 2132 грн. 31 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий Л.І.Василенко

Судді В.Г.Бородійчук

Л.В.Нерушак