Провадження №2/760/423/19
Справа №760/4567/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Мелешко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і визнання ідеальних часток в майні подружжя -
У лютому 2018 року позивачка звернулася з позовною заявою до відповідача та просила суд: розірвати шлюб, укладений між сторонами, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за ОСОБА_1 ідеальну частку в майні подружжя (права в спільній сумісній власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ).
Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що 05.05.1989 між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу спільних дітей сторони не мають.
Зазначено, що під час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач посилалася на те, що протягом останніх років, починаючи з 2012 року спільне життя з відповідачем погіршилось, у них виявилися різні погляди на сімейне життя та обов`язки, різне ставлення до своїх обов`язків, відсутнє взаємопорозуміння та повага одне до одного, на підставі чого в сім`ї постійно виникають сварки. Відповідач регулярно зловживає алкогольними напоями, що призводить до незрозумілих дій з його сторони, які несуть небезпеку сім`ї. Крім того, з боку дітей відповідача від першого шлюбу до позивача надходять недоречні телефонні дзвінки з вимогами про погашення їхніх кредитних заборгованостей та з погрозами, на що відповідач не реагує, та, у зв`язку з чим, у позивачки погіршується стан здоров`я. Всі намагання збереження шлюбу виявилися безрезультатними, а тому вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим.
Вказала, що задля збереження свого здоров`я та захисту своєї частини майна ,намагалася в добровільному порядку врегулювати з відповідачем питання про визнання ідеальної частки в майні подружжя, однак, останній відмовив їй в такому.
Пояснила, що не бажає виділяти в натурі свою частку в спільному майні подружжя, а лише вважає за необхідне визнати свою частку в спільному майні подружжя.
Ухвалою судді від 21.02.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 05.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їй задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України повноважного представника у судове засідання не направив. Про причину неявки суд до відома не поставив.
Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що 05.05.1989 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, який зареєстровано відділом РАЦС Залізничного РВК м. Києва, актовий запис №445.
Спільних дітей у подружжя немає.
Встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім`ї. Суперечності, що виникали між ними, привели до її розпаду. Сторони перестали підтримувати подружні стосунки.
Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки, взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах шлюб підлягає розірванню.
Крім того, позивачка просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за ОСОБА_1 ідеальну частку в майні подружжя (права в спільній сумісній власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ), посилаючись на те, що вказане майно було придбано за спільні кошти подружжя, на що суд зазначає наступне.
Встановлено, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем було придбано
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 21 грудня 1995 року, укладеному на Київській універсальній біржі.
Згідно із частиною першою «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.
За таких обставин, суд вважає, що при поділі спірного майна, яке придбане до 1 січня 2004 року, підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо (пункт 23).
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
При цьому, докази у підтвердження придбання майна за особисті кошти повинен надати той з подружжя, який посилається на дану обставину.
Разом з цим, відповідач не скористався своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивачки, та не надав належних доказів, що спірне нерухоме майно було придбане ним за його особисті кошти.
Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В силу ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
З даної норми закону випливає, що сторони володіють вказаним вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках.
Так, позивачка просить визнати за нею ідеальну частку в майні подружжя (права в спільній сумісній власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 Сімейного Кодексу України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
З урахуванням викладеного, засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя та положень ст. 71 Сімейного кодексу України, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою ідеальної частки в майні подружжя (права в спільній сумісній власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ).
За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
З урахуванням наведеного‚ керуючись ст.ст. 364, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 22, 24, 28 КпШС, ст. ст. 24, 56, 69-71, 104, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 19, 81, 197, 258-259, 263-265, 273, 353 ЦПК України, суд -
Позов - задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано Відділом РАЦС Залізничного РВК м. Києва 05.05.1989, актовий запис №445.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 Ѕ ідеальну частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5860,24 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І. А. Усатова