ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року м. Черкаси

справа 711/5345/19

провадження № 22-ц/821/686/19
категорія: 311020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.

секретаря:

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Комунальне підприємство «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради;

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати при звільненні, третя особа: Черкаська міська рада, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, третя особа: Черкаська міська рада.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 19 липня 2010 року по 31 травня 2019 року перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Згідно наказу від 31 травня 2019 року № 100-кп був звільнений з роботи за скороченням чисельності та штату працівників по п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стверджує, що при звільненні з роботи повний розрахунок з ним не проведений, а саме заробітна плата в сумі 36 195,88 грн. не була виплачена.

Крім того, ОСОБА_1 , посилаючись на норми ст. 117 КЗпП України, просив стягнути з підприємства компенсацію за час затримки розрахунку починаючи з 31 травня 2019 року по день винесення рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог, позивач також зазначив, що своїми неправомірними діями щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідачем заподіяна йому моральна шкода в сумі 18 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача КП «Придніпровська служба утримання будинку» Черкаської міської ради на його користь заборгованість по заробітній платі, яка становить 36 195,88 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення та моральну шкоду у розмірі 18 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради (, місце знаходження м. Черкаси вул. Надпільна, 330/5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) 36 195 грн. 88 коп. - заборгованості по заробітній платі; 65 727 грн. 70 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 5 000 грн. моральної шкоди; 1 536 грн. 80 коп. понесених витрат по оплаті судового збору, а всього 107 691 грн. 98 коп.

Стягнуто з КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради (, місце знаходження м. Черкаси вул. Надпільна, 330/5) на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В решті заявлених вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Встановивши, що в день звільнення (останній робочий день позивача) відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку, затримка розрахунку при звільненні сталася не з вини позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

В частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , щодо стягнення з відповідача КП «Придніпровська служба утримання будинків» моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 28.10.2019 року, КП «Придніпровська служба утримання будинків», вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просив його змінити та ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах позивача в частині стягнення з КП «Придніпровська служба утримання будинків» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити. В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2019 року залишити без змін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що виконавчим комітетом Черкаської міської ради було проведено конкурс з призначення управителя та згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про призначення управителя багатоквартирних будинків» від 15.05.2019 року за № 550 з ТОВ «Сантехбудконструкція», як переможцем конкурсу, було укладено договори на послуги з управління багатоквартирними будинками.

Тобто, починаючи з 20.05.2019 року КП «Придніпровська служба утримання будинків» не надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також фактично припинило здійснення господарської діяльності.

На підставі зазначеного, на думку скаржника, порушення вимог ст. 116 КЗпП України з боку КП «Придніпровська служба утримання будинків» відбулось не з вини підприємства, а у зв`язку з обставинами, які не залежали від діяльності підприємства.

Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції при вирішенні спору було помилково прийнято до уваги довідку за № ПС/К-00194 від 30.05.2019 року, оскільки вона містить суперечливу та недостовірну інформацію.

02 грудня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду від КП «Придніпровська служба утримання будинків» надійшла заява, відповідно до якої зазначається, що 29.11.2019 року всім працівникам, в тому числі ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату в повному обсязі, в зв`язку з чим, просить апеляційний суд врахувати вказані обставини під час розгляду апеляційної скарги.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 27 грудня 2019 року на 08:05 год. в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справ.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 у період з 19 липня 2010 року по 31 травня 2019 року працював у КП «Придніпровська служба утримання будинків», що підтверджується записами у його трудовій книжці (а.с.5).

Наказом № 100-к від 31 травня 2019 року, ОСОБА_1 було звільнено з підприємства за скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно довідки філії КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради від 25 червня 2019 року за № 1537 сума заборгованості по заробітній платі позивача становить 36 195,88 грн. (а.с. 8).

На момент звернення до суду з даним позовом, заборгованість по заробітній платі перед позивачем не сплачена, що не заперечувалося відповідачем.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга КП «Придніпровська служба утримання будинків» не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Апеляційний суд вважає за важливе відзначити та наголошує, що рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Заборгованість по заробітній платі перед позивачем не запечерується скаржником.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник між ОСОБА_1 та КП «Придніпровська служба утримання будинків» з підстав того, що підприємство не виплатило заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 у день його звільнення.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України «Про оплату праці» та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до вимог ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08. 1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів, вважає за важливе відзначити, що за змістом норм ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 розділу IV вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 32 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 надав суду довідку про заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати перед працівником станом на 25.06.2019 року, яка становить 36 195 грн. 88 коп. та довідку про розрахунок середньоденної заробітної плати (а.с.8 9).

Вказані розрахунки були предметом дослідження районного суду, визнані ним правильні, перевірені апеляційним судом і, на думку колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції є правомірний, оскільки розрахунки здійснені на підставі чинного законодавства України та з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, як це передбачено законом при вирішенні трудових спорів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Посилання скаржника на ту обставину, що при визначенні суми заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керувався суперечливою довідкою від 30.05.2019 року за № ПС/К-00194 наданою позивачем в підтвердження позовних вимог, не може бути взяте до уваги, оскільки дана довідка була видана самим відповідачем, тобто КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради за підписом директора КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради М. К. Бінусова та головного бухгалтера В. ОСОБА_2 . Григоренка (а.с.9).

Твердження скаржника, стосовно того, що порушення вимог ст. 116 КЗпП України з боку КП «Придніпровська служба утримання будинків» відбулось не з вини підприємства, а у зв`язку з обставинами, які не залежали від діяльності підприємства не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи та норм законодавства.

Подана скаржником до суду апеляційної інстанції заява, відповідно до якої повідомляється, що 29 листопада 2019 року всім працівникам, в тому числі ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату в повному обсязі, що підтверджується відомістю розподілу виплат, не звільняє відповідача від відповідальності за порушення вимог ст. 116 КЗпП України та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбаченою ст. 117 КЗпП України, оскільки судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду від 27 вересня 2019 року, судом першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зроблено розрахунок по день винесення рішення, а тому дана обставина не впливає на розгляд апеляційної скарги та не може впливати ніяким чином на рішення суду першої інстанції.

Що стосується доводів скаржника стосовно незаконності рішення в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне заначити наступне.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим позивачем та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, врахуванню підлягає і те, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., оскільки врахував дійсні обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, наявні у справі докази та надав їм належну оцінку. Вказана сума відповідає вимогам розумності і справедливості.

Таким чином, колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скаржником не було надано до суду будь-яких доказів на заперечення позовних вимог та не надано підтвердження доводів апеляційної скарги, що дає підстави колегії суддів залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги, оскільки доводи скаржника, що судом першої інстанції недостовірно встановлено обставини справи, а позивачем не надано належних доказів в підтвердження позовних вимог, є безпідставними та недоведеними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий Л.І.Василенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.В.Нерушак