Справа № 350/1485/19
Номер провадження 2/350/586/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2019 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі: головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Стадник О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , в інтересах якого діє опікун ОСОБА_4 про втрату права на користування житлом,-
у своїй заяві ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом в належній їй Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.
В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що вона є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . В квартирі на правах членів сім`ї зареєстровані її мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її сестра відповідачка по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її племінник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син її покійної сестри ОСОБА_6 .
Фактично в квартирі проживає тільки її мати ОСОБА_5 , яка крім цієї квартири іншого житла не має. Відповідачка ОСОБА_2 після одруження у 2015 році перейшла проживати до свого чоловіка в АДРЕСА_2 , а 30.05.2018 року 1/4 частину своєї квартири подарувала малолітньому ОСОБА_3 і фактично та юридично втратила право на користування квартирою.
В добровільному порядку знятися з реєстрації в квартирі ОСОБА_2 категорично відмовляється чим порушує її майнові права на квартиру та права ОСОБА_5 , яка не може отримати державну субсидію на теплоенергію, електропостачання та інше тому, що відповідачка з чоловіком виїжджає на роботу в Чехію і відмовляється подати в органи соціального забезпечення декларацію про доходи. ЇЇ мати є інвалідом третьої групи, одержує мінімальну пенсію, є тяжко хворою і не має змоги оплачувати витрати на за комунальні послуги. Добровільно виписатись відповідачка відмовляється, що порушує її, позивачки, право на володіння, користування та розпорядження належним їй житловим приміщенням, тому вона змушена звертатися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
У судове засідання позивачка не прибула, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, однак будучи в минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та крім того пояснила, що відповідачка в даний час виїхала на постійне місце проживання в Чеську Республіку, але принципово не бажала виписатися з квартири.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не прибула, її представник адвокат Ошуст С.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Не заперечив, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно не проживає в спірній квартирі на протязі часу, зазначеного в позовній заяві без поважних на те причин, однак вважає, що оскільки представник ОСОБА_3 опікун ОСОБА_4 не заперечує щодо формальної реєстрації ОСОБА_2 в квартирі, 1/2 якої належить малолітньому ОСОБА_3 , тому підстави визнавати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування частиною квартири, відсутні. Крім цього не виключено, що ОСОБА_2 в майбутньому буде ставити питання про визнання недійсним договору дарування 1/4 частину квартири, яку вона відчужила малолітньому ОСОБА_3 .
Аналогічні по суті пояснення давав суду представник малолітнього ОСОБА_3 опікун ОСОБА_4 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду дала показання про те, що вона проживає по сусідству в будинку, де знаходиться спірна квартира. Достовірно стверджує, що відповідачка ОСОБА_2 після одруження у 2015 році перейшла проживати в с.Сваричів і з того часу в квартирі АДРЕСА_3 не проживає. На даний час їй відомо, що ОСОБА_2 виїхала на постійне проживання до Чехії.
Аналогічні по суті показання дали суду свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення її учасників та показання свідків, оцінивши докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України).
Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Сторони підтвердили суду, що інших доказів на підтвердження чи заперечення позовів, крім тих що є в матеріалах даної справи не існує.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.
Як підтверджують матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу реєстрації у спірній квартирі відповідачки, яка тривалий час не користується спірним житлом та не проживає в ньому, оскільки з 2015 року проживає в іншому населеному пункті, а в даний час і за межами України.
Судом встановлено, що позивачка є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а Ѕ частина цієї квартири належить ОСОБА_3 .
Згідно акту обстеження від 15 серпня 2019 року ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 протягом 4 років ( а.с.10).
Про те, що ОСОБА_2 не проживає без поважних на те причин в спірній квартирі на протязі чотирьох років підтвердили в судовому засіданні вищевказані свідки.
Зазначені обставини, по суті, не заперечували в судовому засіданні і представник третьої особи та представник відповідачки.
За таких обставин, судом достовірно встановлено, що з 2015 року ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Позивачка вважає відповідачку такою, що втратила право користування частиною житлового приміщення, яке їй належить на праві власності, на підставі частини 2 статті 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що вона регулює відносини між власником житла та членами його сім`ї щодо користування власністю та не поширюється на відносини щодо володіння та користування майном власниками цього майна між собою. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Суду не представлено будь-яких доказів того, що позивачка чинила перешкоди відповідачці у користуванні житлом, що наявні інші поважні причинин, які не дають можливості ОСОБА_2 користуватися житлом. Навпаки, вищенаведені докази та пояснення сторін дають підстави суду достовірно стверджувати, що ОСОБА_2 більше року не проживає в спірній квартирі взагалі, та в 1/2 частині квартири, яка належить позивачці на праві власності зокрема, без поважних на те причин.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника житлового приміщення або його частини, вимагати усунення будь-яких порушень свого права, від будь-яких осіб, будь-яким способом, який передбачений законом.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
З урахуванням вищенаведеного та меж заявлених позовних вимог, враховуючи що відповідачка не є співвласником спірного житлового приміщення, факт реєстрації відповідачки у спірній квартирі є формальним та безумовно створює позивачці перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, право позивачки підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в Ѕ частині квартири АДРЕСА_3 .
За змістом ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на житло внаслідок відсутності понад встановлені строки проводиться у судовому порядку.
За таких обставин, вимога про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користуванням житловим приміщенням в Ѕ частині квартири АДРЕСА_3 є підставною.
На підставі ст.ст.15, 16, 72, 150, 405 ЖК України, 317, 319 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд-
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в належній ОСОБА_1 Ѕ частині квартири АДРЕСА_3 .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя:

Повний текст рішення складено 28.12.2019