Постанова

Іменем України

27 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 752/5010/17

провадження № 61-22429св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2017 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) про визнання поруки припиненою.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 21 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 (позичальником) укладено кредитний договір

№ МL-001/034/2008, за яким банк надав позичальнику на придбання нерухомого майна грошові кошти в сумі 611 939, 82 дол. США з кінцевою датою повернення кредиту до 21 березня 2033 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 21 березня 2008 року № SR-001/034/2008, за яким позивач виступив як поручитель позичальника.

На обґрунтування заявленого позову зазначав, що позичальник за кредитним договором порушила строки сплати платежів з погашення штрафних санкцій відповідно до кредитного договору з 16 червня 2012 року, а з повернення відсотків - з 21 листопада 2012 року, а тому саме з цього моменту на підставі положень додаткового договору від 18 квітня 2011 року № 4 повинен обраховуватися строк порушення зобов`язань, а банк починаючи з 16 липня 2012 року вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

Незважаючи на те, що 27 червня 2013 року банк надіслав на адресу позичальника та поручителя вимоги про дострокове погашення суми боргу за кредитним договором, які не були ними отримані, оскільки направлені за неналежною адресою, а також те, що лише 25 вересня 2013 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення у солідарному порядку заборгованості з позичальника та поручителів, строк виконання зобов`язань згідно з умовами додаткової угоди настав 16 серпня 2012 року. Саме з цієї дати, на думку позивача, протягом шести місяців банк зобов`язаний був звернутися до суду з вимогами про стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором від 21 березня 2008 року. Оскільки банк звернувся до суду лише 25 вересня 2013 року, тобто після закінчення строку пред`явлення вимоги до поручителя, позивач на підставі положень частини четвертої статті 559 ЦК України просив визнати поруку за договором поруки від 21 березня 2008 року № SR-001/034/2008 припиненою.

Стислий виклад заперечень відповідача

Банк заперечував проти задоволення позову, посилаючись на існування судового рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року та надану судами оцінку в рішеннях судів питанню щодо припинення поруки.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки від 21 березня 2008 року № SR-001/034/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що з урахуванням положень підпункту 2.1.3.1 додаткового договору від 18 квітня 2011 року № 4 та положень кредитного договору, що визначають зміст зобов`язань, ПАТ «ОТП Банк» повинен був пред`явити вимогу до поручителя про стягнення заборгованості у повному обсязі, звернувшись до нього з відповідним позовом до 16 лютого 2013 року (протягом шести місяців, починаючи з дня, коли у боржника виник обов`язок щодо погашення заборгованості в повному обсязі - 16 серпня 2012 року), однак зазначених дій не вчинив і пред`явив позов до позичальника та поручителів 25 вересня 2013 року, тобто поза межами строку для пред`явлення вимоги до поручителя. Суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача про те, що Апеляційним судом міста Києва 27 липня 2016 року надана оцінка обставинам, про які зазначає позивач, оскільки під час ухвалення судового рішення суд розглядав інші правовідносини, не надаючи оцінку положенням додаткової угоди від 18 квітня 2011 року № 4, якими сторони змінили строк виконання зобов`язань у разі порушення позичальником умов договору.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про припинення договору поруки відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що, оскільки рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення, у тому числі, з поручителя кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов`язково перевіряє строк дії поруки.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у березні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що посилання апеляційного суду в оскаржуваній постанові на рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року у справі

№ 22-7519 як таке, що набрало законної сили, що є преюдиційним під час розгляду справи, що переглядається, є помилковим, оскільки апеляційний суд не зазначив, у чому полягає преюдиційність зазначеного рішення суду. Також вважає, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, за якими судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 (позичальником) укладено кредитний договір

№ МL-001/034/2008, за умовами якого банк надав позичальнику на придбання нерухомого майна грошові кошти в сумі 611 939, 82 дол. США із встановленням плаваючої процентної ставки в розмірі 4, 49 % річних та FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), а позичальник зобов`язалася повернути кредитні кошти у строк до 21 березня 2033 року та сплатити проценти за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 21 березня 2008 року № SR-001/034/2008, за яким ОСОБА_1 виступив як поручитель позичальника за виконання останньою умов кредитного договору.

Підпунктами 1.4.1.2, 1.5.1, 1.5.1.1 частини 2 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника повертати кредит та нараховані відсотки частинами, щомісяця, в розміри і строки, встановлені графіком платежів.

Згідно з підпунктом 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів та користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Борговими зобов`язаннями за умовами кредитного договору є зобов`язання позичальника перед банком щодо повернення суми кредиту, плати за користування кредитом, сплати комісій, штрафних санкцій, витрат та збитків банку (включаючи, але не обмежуючись неодержанні доходи) у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором та інших платежів, якщо такі матимуть місце.

18 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» укладений додатковий договір № 4, яким внесені зміни до кредитного договору від 21 березня 2008 року.

Підпунктом 2.1.3.1 додаткового договору від 18 квітня 2011 року № 4 сторони визначили умови про дострокове виконання боргових зобов`язань за кредитним договором з ініціативи банку, де зазначили, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов`язань чи невиконання позичальником або третіми особами (під якими згідно з пунктом 1.1 додаткової угоди розуміються поручителі) інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь/яких інших умов договорів (правочинів), укладених між банком та позичальником, та/чи між банком і третіми особами, що існували на момент укладання кредитного договору, чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені у майбутньому, понад 30 календарних днів, сторони домовилися, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов`язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, у зв`язку з чим позичальник зобов`язаний погасити боргові зобов`язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань.

Апеляційним судом також встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2014 року у справі

№ 752/17111/13-ц позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Приватного

підприємства «Ф-Студія» на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 464 323, 64 дол. США, що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 17 червня 2013 року 3 710 611, 49 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вимог ПАТ «ОТП банк» до Приватного підприємства «Ф-Студія» про стягнення заборгованості за кредитним договором, провадження у справі у цій частині вимог закрито. В іншій частині рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 464 323, 64 дол. США, що еквівалентно 3 710 611, 49 грн, з яких: 431 541, 82 дол. США - заборгованість за кредитом, 32 781, 82 дол. США - заборгованість за процентами; 82 940, 00 грн - пеня. Солідарно з ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 444 661, 16 дол. США, що еквівалентно 3 554 176, 60 грн. Солідарно з ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 444 661, 16 дол. США, що еквівалентно 3 554 176, 60 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва залишено без змін.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Правовою підставою вимог позову, пред`явленого ОСОБА_1 , є положення частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що враховуючи встановлену законодавцем правову природу поруки, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору, та пряму залежність від його умов, наявність рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя свідчить про закінчення строку дії договору, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Зважаючи на наведений правовий висновок, апеляційний суд в оскаржуваній постанові, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , обґрунтовано виходив з того, що підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення заборгованості з поручителя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд перевірив законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення в цілому відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 263 ЦПК України, а отже, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко