У Х В А Л А

24 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 824/150/19

Провадження: № 6/824/119/2019

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Невідомої Т.О., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року у справі

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ПАТ«Укрсоцбанк» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 806 193,40 грн.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ«Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 806 193 грн 40 коп. та третейській збір в сумі 8 416 грн 93 коп.

09 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року.

Перевіряючи матеріали поданої заяви щодо наявності підстав для відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Оскарження рішень третейських судів регламентується розділом 8 Цивільного процесуального кодексу України.

Скасувати рішення третейських судів можна тільки у виключних випадках, зазначених в ч. 2 ст. 458 ЦПК України: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Частиною 4 статті 51 Закону України «Про третейські суди» в редакції, чинній на час прийняття рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 грудня 2010 року, було передбачено, що заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

У відповідності до частини 5 статті 454 ЦПК України, заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев`яноста днів, зокрема, особою яка не брала участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про її права та обов`язки, з дня, коли вона дізналася або могла дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Частиною 7 ст. 454 ЦПК України визначено, що заява, подана після закінчення строку, встановленого частинами п`ятою або шостою цієї статті, повертається.

Положення вищевказаної норми не надає суду права вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду, встановленого частинами 5 або 6 цієї статті.

Аналогічна норма містилися і в частинах 2, 3 статті 389-1 ЦПК України 2004 року, чинного на час прийняття рішення третейського суду.

Строк, встановлений п. 1 ч. 5 ст. 454 ЦПК України, є преклюзивним (припиняючим), поновленню не підлягає, тобто його закінчення є безумовною підставою для повернення заяви.

Такі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 774/61/18, провадження № 61-35251ав18.

Обґрунтовуючи заяву про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року ОСОБА_2 посилалась на те, що вона та ОСОБА_1 у період з 17.09.2005 року по 09.01.2013 року перебували у шлюбі. 05 жовтня 2007 року, тобто, в період шлюбу, між її чоловіком ОСОБА_1 та ПАТ«Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту № 834/18-27/35/7-169 на суму 83 798 доларів США з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 04.10.2022 року зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних. Відповідно до умов договору кредит надавався на інвестування у будівництво будинку. В забезпечення виконання кредитного договору у цей же день між сторонами також було укладено іпотечний договір № 834/19-27/35/7-247, предметом якого відповідно до договору про внесення змін № 1 стала квартира АДРЕСА_1 . Вона, будучи дружиною ОСОБА_1 , надавала свою згоду на укладення договорів кредиту та іпотеки, а тому на підставі ч. 4 ст. 65 СК України зазначені договори укладені в інтересах сім`ї та створювали обов`язки для кожного з подружжя. ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав у заявку з чим у нього виникла заборгованість. За таких підстав ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 806 193, 40 грн. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року позов ПАТ«Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 806 193,40 грн. та третейській збір в сумі 8 416,93 грн. Про наявність рішення третейського суду вона, ОСОБА_2 , дізналась лише у липні 2019 року, отримавши акт приватного виконавця виконавчого округу Харківської області про реалізацію предмета іпотеки. Оскільки, оскаржуване рішення нею було отримано лише 30.07.2019 року, вважала, що строк на звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду нею не пропущений.

Наведені вище обставини вказують на те, що квартира, на яку звернуто стягнення, була придбана сторонами за час перебування у шлюбі за рахунок коштів отриманих у спільних інтересах і, відповідно, є спільним майном подружжя.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Тобто, заявниця, як власник майна, окрім зазначеного вище, також зобов`язана володіти всією інформацією щодо належного їй майна.

Слід відмітити, що Верховний Суд досліджуючи питання строку застосування позовної давності надав визначення термінів «довідався» та «міг довідатися», яке висловлено у справі за № 6-17цс17.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_2 , будучи обізнаною про укладання кредитного та іпотечного договорів, які створювали обов`язки для кожного з подружжя, не була позбавлена можливості цікавитись та отримувати інформацію у будь-який не заборонений законом спосіб стосовно свого майна або щодо наслідків виконання/невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, а тому зазначені нею обставини не змінюють встановлений законом строк для подачі заяви про скасування рішення третейського суду.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що виконання судового рішення в порядку виконавчого провадження передбачає такі стадії як відкриття виконавчого провадження, опис та арешт майна, яке підлягає стягненню, і як наслідок вчинення таких дій - реалізація майна, яке підлягає стягненню.

Доводи заявниці про поважність причин пропуску строку для звернення до суду є безпідставними з огляду також і на те, що ОСОБА_2 , будучи власником квартири, не могла не знати про її арешт та її подальшу реалізацію.

Положення п.1 ч.5 ст.454 ЦПК Українирегламентують, що заява про скасування рішення третейського суду подається протягом дев`яноста днів з дня прийняття рішення третейським судом.

Строк, передбачений п.1 ч.5 ст.454 ЦПК України, є преклюзивним (припиняючим), поновленню не підлягає, тобто, його закінчення є безумовною підставою для повернення поданої заяви.

Як убачається із заяви, рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків ухвалене 19 серпня 2014 року, а заява про його скасування подана до суду лише 09 серпня 2019 року, тобто, після спливу дев`яноста днів з дня постановлення рішення.

Враховуючи вищевикладене, заява ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року підлягає поверненню у зв`язку з пропуском встановленого законом строку на оскарження рішення третейського суду.

Керуючись ст. 454 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1091/14 від 19 серпня 2014 року вважати неподаною та повернути.

Ухвала набирає законної сили з часу її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до цього суду.

Суддя Т.О. Невідома