ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/5000/19

провадження № 22-ц/4809/1747/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року, у складі судді Варакіної Н.Б.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця (далі по тексту ФОП) ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 02.02.2015 уклав безстроковий трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 на підставі якого працював завідувачем ветеринарною аптекою. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2018 по 03.01.2019 йому не нараховувалась заробітна плата, в зв`язку з чим заборгованість складає 4 173 грн.

03.01.2019 позивачу стало відомо, про його звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. У день звільнення йому не було видано копію наказу про звільнення з роботи та належно оформлену трудову книжку, не було проведено повного розрахунку при звільненні, не було виплачено компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки в період з 2015 по 2018.

Вирішити питання про виплату заборгованості по заробітній платі з відповідачем не вдалося, тому у травні 2019 року позивач звернувся зі скаргою щодо порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Кіровоградській області. Вважає, що перевірку було проведено поверхнево та надано відповідь, що Наказом від 01.11.2018 № 10 його було звільнено з посади завідуючого ветеринарною аптекою з 01.11.2018 по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та як зазначено в наказі, підставою була його заява.

Вказував, що в зв`язку з невиплатою при звільненні належних сум, відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 7 місяців, тому з ФОП ОСОБА_2 підлягає стягненню 27 853 грн.

Оскільки відповідач порушує право на своєчасне отримання заробітної плати він та його родина перебувала у скрутному матеріальному становищі, що спричинило йому моральну шкоду.

Просив визнати наказ №10 про звільнення від 01.11.2018 незаконним та поновити його на роботі, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з 01.11.2018 по 03.01.2019 у розмірі 4 173 грн, стягнути середній заробіток за весь період затримки з 03.01.2019 по дату ухвалення судового рішення, який складає 27 853 грн на дату подачі позовної заяви та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого строку, звернення до суду, тому вимоги про скасування наказу та поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Твердження позивача про невиплату при звільненні сум розрахунку та компенсацій за відпустки за весь період роботи, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не відповідають дійсності. Вимога про стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням права позивача на своєчасне отримання заробітної плати задоволенню не підлягає, враховуючи факт відсутності вказаного порушення та недоведеності у належний спосіб і відповідними доказами її спричинення.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначив, що підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції не було застосовано Закон, який не підлягав застосуванню при розгляді даної справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував своє рішення зокрема на підставі доводів відповідача, що позивач направив поштою письмову заяву про звільнення його за власним бажанням, але заява не збереглася у відповідача, оскільки пройшли строки звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі. Факт її наявності підтверджений актом перевірки Управління Держпраці у Полтавській області № 16-Т636/01/14-04/197 від 17.05.2019. в якому зазначено, що заява про звільнення в наявності. Самі матеріали перевірки Управління Держпраці у Полтавській області № 16-Т636/01/14-04/197 від 17.05.2019 судом першої інстанції не витребовувалися.

Вказує, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права прийнявши доказ відповідача, заяву про звільнення, якої не було у відповідача.

Зазначає, що ним було надано та оглянуто судом журнал обліку доходів та витрат, який він вів за вказівками відповідача, в якому містилися дати з 01.11.2018 по 31.12.2018, тобто фактично він був допущений до свого робочого місця та виконував звичайні свої обов`язки працівника. Надсилав виручені гроші від продажу ліків відповідачу, що підтверджується квитанціями, однак суд не надав належної оцінки цьому доказу.

Позивач погоджується, що дізнавшись про своє звільнення 03.01.2019, він звернувся до суду 16.07.2019. Його було звільнено Наказом №10 від 01.11.2018. З 01.11.2018 по 03.01.2019 пройшло більш ніж два місяця, тому строк пропустив з поважних причин, та просить його поновити. Зазначає, що залишившись без грошей та роботи, маючі сім`ю та проживаючі на території, в якій в нього відсутні друзі та знайомі, родичі, він змушений був годувати свою сім`ю та шукати будь-які тимчасові заробітки. Ці всі обставини призвели до того, що він зміг звернутися до суду тільки 16.07.2019.

Вважає, що не є належним доказом розрахунок по заробітній платі, докази надані відповідачем, а саме акт та довідка, про те, що в день звільнення ФОП ОСОБА_2 провів всі необхідні розрахунки. Під час слухання справи взагалі не піднімалося питання, яким чином здійснюється оплата праці та яким документом вона фіксується (відомості, банківське перерахування тощо).

Судом першої інстанції не було застосовано ст. 23 ЦК України, в якій зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, чим допустив грубе порушення норми матеріального та процесуального права при ухваленні рішення.

Позивач просив рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, за яким позовні вимоги задовольнити повністю. Поновити строк на звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, який був пропущений з поважних причин.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги і просив її відхилити.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

02.02.2015 позивач уклав безстроковий трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 на підставі якого працював завідувачем ветеринарною аптекою в м. Кропивницький.

Відповідач стверджує, що позивач направив поштою письмову заяву про звільнення його за власним бажанням, але заява не збереглася у відповідача, оскільки пройшли строки звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі. Факт її наявності підтверджений актом перевірки Управління Держпраці у Полтавській області № 16-Т636/01/14-04/197 від 17.05.2019, в якому зазначено, що заява про звільнення в наявності.

Наказом № 10 від 01.11.2018 позивач звільнений з роботи завідуючого ветеринарною аптекою за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Трудову книжку позивачу видано при звільненні не було, оскільки її не було під час працевлаштування.

Позивач працював та проживав на тимчасово окупованій території Донецької області, а потім переїхав до м. Кропивницький.

Відповідно до п. 5.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, дублікат трудової книжки може бути виданий за новим місцем роботи у зв`язку з відсутністю доступу до трудової книжки працівників внаслідок надзвичайної ситуації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України, або проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник. Дублікат видається на підставі заяви працівника та отриманої ним у письмовому вигляді інформації зі штабу з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації або Антитерористичного центру при Службі безпеки України про проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник, що надається в довільній формі.

Заяви до вищевказаних державних органів позивач не подавав, довідку не отримував та не надав роботодавцю.

Крім того, відповідач надав акт від 02.02.2015 про відсутність трудової книжки на момент оформлення працівника на роботу.

Інших доказів сторонами суду не надано.

Наказу про звільнення позивачу надано не було, оскільки він відмовився приїхати у м. Полтава, що підтверджено сторонами.

В травні 2019 року позивач звернувся зі скаргою про порушення трудового законодавства про працю ФОП ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Кіровоградській області, яке направило його скаргу до Управління Держапраці у Полтавській області.

Перевіркою встановлено, що звільнення відбулось на підставі заяви позивача, яка на момент проведення перевірки була в наявності. При звільненні, 01.11.2018, позивачу виплачені кошти, належні при звільненні, в розмірі 589,92 грн, в т.ч. компенсація за не використану відпустку. Кошти виплачені відповідно до відомості на виплату грошей.

З листа Управління Держпраці у Полтавській області та індивідуальними відомостями про застраховану особу ПФУ, наданих позивачем, вбачається, що відповідач звільнив позивача з 01.11.2018 і виплатив належні йому суми при звільненні. В листопаді сума заробітку для нарахування пенсії становить 598,90 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу при звільненні.

Доказів того, що позивач працював з 01.11.2018 по 03.01.2019 суду не надано.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому роботодавцем моральної шкоди, тому вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідність до ч.6 ст.5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Наказом № 10 від 01.11.2018, підписаного ФОП ОСОБА_2 , позивача було звільнено з роботи завідуючого ветеринарною аптекою за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Звертаючись з позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_1 зазначив, що заяви про звільнення з роботи завідуючого ветеринарною аптекою він відповідачу не подавав.

Перевіряючи обґрунтованість правових підстав звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача за власним бажанням було проведено законно.

При цьому, у рішенні суду першої інстанції зазначено, що факт написанням ОСОБА_1 заяви про звільнення підтверджується перевіркою здійсненою Управлінням Держпраці у Полтавській області щодо законності звільнення позивача з роботи.

Проте, як убачається зі змісту (контексту) згаданого листа Управління Держапраці у Полтавській області від 17.05.2019 інформація про наявність такої заяви взята з пояснень самого ФОП ОСОБА_2 , наданих ним зазначеному державному органу з приводу правомірності звільнення позивача, а не встановлена особисто цим органом (а.с. 8).

Крім того, згідно положень ч.1 ст. 89 та ч.2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі і суд оцінює такі докази безпосередньо.

Разом з цим, відповідач не спростував доводів позивача і не надав суду заяви ОСОБА_1 в якій він просить відповідача звільнити його з роботи за власним бажанням.

За таких обставин у відповідача не було підстав звільняти позивача за ст. 38 КЗпП України, а тому він підлягає поновленню на посаді завідуючого аптекою з 01 листопада 2018 року.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням заявлених у позові вимог, за період з 03 січня 2019 року по день ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як убачається з відомостей зазначених в реєстрі Форми ОК-5 Пенсійного фонду України заробітна плата одержана позивачем у вересні та жовтні 2018 року складала 3723 грн за кожний місяць (а.с.52,53). Тому середньоденний заробіток позивача становить 173,30 грн з розрахунку (3723+3723 = 7446 : 42 = 177,30).

Відповідно до норм тривалості робочого часу у 2019 році з часу звільнення кількість робочих днів, з урахуванням дати зазначеної в позовній заяві - з січня 2019 року по день поновлення на роботі - 12 грудня 2019 року становить 238 днів.

Таким чином, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 42197,40 грн з розрахунку (238х177,30=42197,40) без віднімання сум податків та зборів, які підлягають нарахуванню відповідно до чинного законодавства та утриманню роботодавцем при виконанні судового рішення.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати в період з 01 листопада 2018 року по 03 січня 2019 року слід відмовити, оскільки позивачем не доведено належними доказами про те, що у вказаний період часу від виконував роботу завідуючого ветеринарною аптекою.

Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 237-1 КЗпП України. Позивач був звільнений з посади незаконно, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, як особа яка переселилася із зони проведення АТО в інше місто.

З урахуванням цих обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає,що розмір відшкодування моральної шкоди має бути визначеним в сумі 5000 грн.

Твердження суду про те, що позивач без поважних причин пропустив строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не пропустив строку звернення до суду передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України, зважаючи, що йому не було вручено ні копії наказу про звільнення ні видано трудову книжку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не перевірив всі доводи сторін, неповно встановив обставини справи чим позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволенні позову.

Про судові витрати

За правилами ст.141 ЦПК України, виходячи із ставок судового збору на час подання позову та на час подання апеляційної скарги, відповідач повинен сплатити судовий збір в рахунок компенсації судових витрат на користь позивача в розмірі 1912,60 грн та в дохід держави 1921 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 жовтня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого ветеринарною аптекою Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 з 01 листопада 2018 року.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42197,40 грн середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та 5000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати в період з 01 листопада 2018 року по 03 січня 2019 року відмовити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації судових витрат 1912,60 грн.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1921 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2019 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко