ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/5662/18

Провадження № 22-ц/818/5147/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

імена (найменування) сторін:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року в складі судді Пілюгіної О.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в порядку регресу в розмірі 50000,00 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 09 вересня 2016 року за адресою: місто Харків, провулок Вірменський, 1/3, відбулася дорожньо-транспортна подія за участю транспортного засобу «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу «MITSUBISHI COLT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/5784987. Постановою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (справа № 646/10243/16-п). Відповідач протягом трьох робочих днів, як це передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не повідомив позивача про настання страхового випадку. Потерпіла сторона внаслідок ДТП, яка відбулася 09 вересня 2016 року звернулася до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надала всі необхідні документи. На підставі вказаної заяви та наданих документів складено страховий акт № 24 від 03 квітня 2017 року та страховою компанією ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 50000,00 гривень. Оскільки відповідач у встановлений законом строк не повідомив про настання страхового випадку, є винним у вчиненні дорожньо-транспортної події, тому сума виплаченого страхового відшкодування підлягає стягненню з нього, що змусило позивача звернутися до суду з позовом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року позовні вимоги ПАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50000 грн 00 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обов`язок страхувальника щодо повідомлення про ДТП встановлено виключно для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам, що відповідає висновкам Верховного Суду в постановах від 16 січня 2019 року у справі № 208/7291/13-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 464/849/16, від 15 травня 2019 року у справі № 642/2779/17-ц. Позивач не довів, що ним понесені необґрунтовані витрати, дії ОСОБА_1 сприяли, не були спрямовані як того вимагає п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на зменшення заподіяної шкоди. Сам по собі факт неповідомлення страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухваленого рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних засадах відшкодування шкоди у не договірних зобов`язаннях, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 18 липня 2918 року по справі № 759/19724/15-ц, від 16 травня 2018 року по праві № 369/5335/15-ц, від 13 лютого 2019 року по справі № 686/21485/17.

Також посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно якої, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року по цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Зупинено дію рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи залишено без задоволення.

Закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувавсяч. 1 ст. 1166 ЦК України, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», п.п. 38.1; 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та дійшов висновку, що, враховуючи, що винним у вчиненні дорожньо-транспортної події, яка мала місце 09 вересня 2016 року визнано відповідача та внаслідок вказаної ДТП спричинена матеріальна шкода, яка виплачена позивачем, сума страхового відшкодування в розмірі 50000,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в загальному порядку відшкодуванні збитків у розмірі виплаченого відшкодування, а позов задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що09 вересня 2016 року о 13:15 за адресою: місто Харків, провулок Вірменський, 1/3, відбулася дорожньо-транспортна подія за участю транспортного засобу «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу «MITSUBISHI COLT», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Червонозаводського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2016 року (справа №646/10243/16-п), 09 вересня 2016 року о 13:15 ОСОБА_1 . керуючи автомобілем «MITSUBISHI COLT», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по провулку Вірменському, 1/3 в місті Харкові, не вжив всіх заходів щодо запобігання відчиненню дверей пасажиром, який відчинив двері транспортного засобу, не переконавшись, що це буде безпечним та не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , який рухався у попутному напрямку, від чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки, чим порушено п.п. 15.13 Правил дорожнього руху. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 гривень. (а.с.14).

В результаті ДТП, яка сталася 09 вересня 2016 року автомобілю «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 спричинені механічні пошкодження, чим власнику транспортного засобу завдано матеріальний збиток, про що свідчать дані акту (протоколу) огляду ТЗ від 15 вересня 2016 року. (а.с. 16).

Власником пошкодженого автомобіля «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , що видане 19 квітня 2013 року ВРЕР № 1 ГУ МВС України Харків.(а.с. 12-13).

12 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до страхової компанії із заявою на виплату страхового відшкодування та відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування до справи № 24 від 03 квітня 2017 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» нараховано за полісом страхування № АЕ 5784987 від 23 листопада 2015 року суму страхового відшкодування в розмірі 50000,00 гривень. (а.с. 6).

04 квітня 2017 року приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатило страхове відшкодування в розмірі 50000,00 гривень, про що свідчить платіжне доручення № 3Р020371 від 04 квітня 2017 року. (а.с. 19).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України щодо майнової шкоди.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу за наявності певних умов.

Так, відповідно до п.п. 38.1; 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених п.п. 33.1.4. п. 33.1 ст. 33 Закону відповідно до яких, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (страховик) та власником автомобіля «Hyundai Accent» ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 2-01 від 20 квітня 2016 року, об`єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, а саме: автомобілем «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

Як вбачається з полісу № АЕ/5784987 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля «MITSUBISHI COLT», державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», в якому передбачено, що франшиза становить 0 грн, а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб - 50 000,00 грн. (а.с.15).

ОСОБА_1 у встановлений законом строк не повідомив страховика, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, про настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

12 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до «Страхова компанія «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування відповідно до договору майнового страхування № 2-01 від 20 квітня 2016 року. (а.с. 6-7).

Як свідчать матеріали справи, 23 січня 2017 року за вих. № 624 ПрАТ «ВУСО» звернулась до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Групп» з претензією про виплату страхового відшкодування. (а.с. 8).

На підставі страхового акту № 24 від 03 квітня 2017 року, претензії ПрАТ «ВУСО» № 624 від 23 січня 2017 року, 03 квітня 2017 року ПрАТ УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп зробила розрахунок суми страхового відшкодування - 50 000 грн. (а.с. 17,18).

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування до справи № 24 від 03 квітня 2017 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатило на користь ПрАТ СК «ВУСО» суму страхового відшкодування в розмірі 50000,00 гривень (а.с. 19).

Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн.

Таким чином, виникло декілька видів зобов`язань :

Деліктне зобов`язання між потерпілою ОСОБА_3 та завдавачем шкоди - відповідачем ОСОБА_1 - із завдання шкоди внаслідок ДТП.

Договірне зобов`язання між ПрАТ СК «ВУСО» (страховик) і власником автомобіля «Hyundai Accent» ОСОБА_2 (страхувальник) - за договором добровільного страхування наземного транспорту за полісом КАСКО № 2-01 від 20 квітня 2016 року.

Договірне зобов`язання між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Групп» (страховик) і власником автомобіля «MITSUBISHI COLT» ОСОБА_4 (страхувальник) - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за полісом АЕ № 5784987.

Як зазначено вище, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідальною особою за відшкодування збитків, завданих відповідачем ОСОБА_1 , є страховик - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Групп».

Як встановлено, ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на сплатило користь ПрАТ СК «ВУСО» суму страхового відшкодування в розмірі 50000,00 гривень.

Таким чином, у цій справі позивач ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» як страховик набула право зворотної вимоги (регресу) до водія забезпеченого транспортного засобу (завдавача шкоди), який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, ОСОБА_1 на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування 50 000 грн відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176 цс 18.

Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди з відшкодування останньої.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Як вбачається з матеріалів справи, договір добровільного страхування наземного транспорту за полісом КАСКО № 2-01 від 20 квітня 2016 року укладений між ПрАТ СК «ВУСО» та власником автомобіля «Hyundai Accent» ОСОБА_2 .

За таких обставин вимога страховика потерпілої у зв`язку із виплатою страхового відшкодування до завдавача шкоди не була б регресною, а заснована на інших приписах законодавства.

Разом із цим, мотивуючи свої висновки, суд першої інстанції застосовував як статтю 1191 ЦК України, так і статтю 993 ЦК України, статтю 27 Закону України «Про страхування», що є помилковим, з огляду на те, що вони регулюють різні за змістом правовідносини.

Враховуючи викладене, відносини які б виникли між ПрАТ СК «ВУСО», яка є страховиком потерпілої особи, і завдавачем шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування за договором добровільного страхування були б засновані на суброгації - переході до страховика потерпілої ПрАТ СК «ВУСО» права вимоги до завдавача шкоди ОСОБА_1 у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто, заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування».

Вимоги ж позивача до відповідача регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які є регресними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що необхідно виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на положення статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» як такі, що не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Водночас суд погоджується і вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» набула права зворотної вимоги (регресу) до винної особи ОСОБА_1 у розмірі виплаченого відшкодування 50 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») зводяться до неправильного тлумачення норм законодавства, оскільки застосовуються до інших за змістом правовідносин, і не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі.

Так, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» як страховик відповідальності винної у ДТП особи здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством у межах ліміту відповідальності страховика, а у разі, якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Матеріали справи свідчать про те, що полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу застрахована приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яка сплатила суму страхового відшкодування в розмірі 50000,00 грн, що відповідає ліміту цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну майну, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Потерпіла сторона суму виплаченого страхового відшкодування не оспорювала.

Предметом позову у даній справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, а не відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка одержана від страховика на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням зазначеного, апеляційна скаргапідлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на положення статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування», в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 липня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на положення статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова