Справа № 760/2506/19
Провадження №2/283/566/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 серпня 2019 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Міхненка С.Д.

за участю

секретаря Ільніцької С.В.

позивача

представника відповідача Семенюка В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 13500 грн., інфляційних втрат в розмірі 20574,55 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2420 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 ( далі відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 13500 грн., інфляційних втрат в розмірі 20574,55 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2420 грн.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року справу направлено за підсудністю на розгляд до Малинського районного суду Житомирської області.

Ухвалою Малинського районного суду від 05 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 жовтня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв 15 тис. грн.

На підтвердження укладення договору позики відповідачем було надано розписку від 12 жовтня 2012 року, у якій останній зобов`язався повернути борг до 31 січня 2013 року.

У визначений договором строк відповідач грошові кошти не повернув , лише частково було повернуто 500 грн. у квітні 2015 року та 1000 грн. у листопаді 2017 року.

Тому позивач просить стягнуто залишок неповернутих коштів в розмірі 13500 грн., а також стягнути інфляційні втрати в розмірі 20574,55 грн. та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2420 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав повністю , просить відмовити в задоволенні вимог.

06 серпня 2019 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач в 2012 році працював у позивача на посаді водія міжнародних перевезень. Відносини між ним оформлялись цивільно правовими угодами.

Невідомо з якою метою, але при видачі коштів водіям на витрати під час рейсу ОСОБА_1 оформляв ці кошти борговими розписками, а після прибуття з рейсу на підставі звіту водія проводив розрахунок по оплаті послуг та іншим витратам та віддавав розписку, доплачуючи різницю.

Тому твердження позивача, що ОСОБА_2 отримував кошти в борг не є дійсним.

Не заперечує факт написання відповідачем розписки про отримання в борг коштів в розмірі 15 тис. грн.

Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду для захисту свого порушеного права, оскільки строк для повернення коштів в розписці був визначений до 31 січня 2013 року , а з позовом до відповідача, ОСОБА_1 звернувся через шість років з порушенням вимог статті 257 ЦК України.

Просить відмовити в позові зі спливом позовної давності.

Суд, заслухавши учасників справи, повно та всебічно, дослідивши матеріали справи на підставі наявних доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

В матеріалах справи міститься розписка (а.с. 21), з якої вбачається, що ОСОБА_2 , взяв у ОСОБА_1 в борг 15 тис. грн., які зобов`язується повернути 31 січня 2013 року.

Оригінал розписки досліджений в судовому засіданні.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов самого договору.

Однак, відповідно до положень ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно положень ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову.

У відповідності до роз`яснень викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільний справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач знав про порушення свого цивільного права з 31 січня 2013 року, однак звернувся до суду за захистом своїх прав по грошовому зобов`язанню тільки 25 січня 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності, яку просив застосувати відповідач у своїй заяві, що міститься у матеріалах справи.

Суд не приймає до уваги, як факт переривання строку позовної давності, твердження позивача начебто відповідач у квітні 2015 року повернув частину позики в сумі 500 грн., а у листопаді 2017 року - 1000 грн., оскільки будь яких належних доказів щодо даних обставин суду не надано.

Так, із вимогою про поновлення, встановленого ст. 257 ЦК України, трьохрічного строку позовної давності позивач до суду не звертався та судом питання про поважність причин пропуску ним вказаного строку не вирішувалось.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 3,4,76,141,263-265,354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 256,257, 1046 ЦК України ,суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 місце проживання АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 місце проживання АДРЕСА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 13500 грн., інфляційних втрат в розмірі 20574,55 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 2420 грн., відмовити

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду через Малинський районний суд Житомирської області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя: С. Д. Міхненко