печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя: Матійчук Г.О.

при секретарі: Хабеця О.О.,

справа №757/48290/19-ц

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

суть спору: про стягнення заборгованості

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ТОВ «Рада 7» звернулось до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , в обґрунтування якого зазначило, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок є ТОВ «Рада 7».

Починаючи з моменту набуття у власність вказаного приміщення, відповідач оплати за надані послуги утримання, ремонту та експлуатаційного обслуговування не здійснювала, в результаті чого утворилась заборгованість за період з травня 2017 року по 30 березня 2018 року у загальній сумі 17289,41 грн.

Тариф був затверджений Розпорядженням КМДА від 19.06.2015 року № 591.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно набуття права власності відбулося 31.08.2010 року. На час звернення до суду відповідач є власником нежитлового приміщення.

21.05.2019 року на адресу відповідача відправлялась претензія про сплату заборгованості, на яку відповідач не відреагувала.

Так, підставою позову є порушення відповідачем обов`язку зі сплати за фактично отримані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Посилаючись на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діяв у момент виникнення права власності, вважає, що відповідач повинна сплатити за фактично надані позивачем послуги.

З урахуванням ст. 625 ЦК України просило стягнути з відповідача 19 638, 85 грн.

Провадження у справі відкрито 06.11.2019 року та справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за утримання нежитлового приміщення, при цьому якого саме нежитлового приміщення та його чітке місце розташування позивачем не зазначено.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги України» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону передбачає поділ житлово-комунальні послуги на групи за порядком затвердження цін/тарифів на них, зокрема, відповідно до п.3 ч. 1 ст. 14 Закону це ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869, визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Цим Порядком установлено, що вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв`язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг (п. 25).

Виходячи з наведеного, правовідносини між власником нежитлового приміщення з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування та особою, яка надає такі послуги, виникають на підставі укладеного між ними договору.

Відсутність між цими особами договірних відносин унеможливлює визначення вартості послуг, які надаються власнику приміщення, оскільки умова про це є істотною для такого договору, затвердження їх розміру будь-якими органами (особами) або ж визначення їх на власний розсуд виконавця чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до ст. ст. 319, 360 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження конкретних витрат, понесених позивачем для здійснення дій по управлінню, утриманню та збереженню спільного майна; доказів на підтвердження повноважень на вчинення таких дій; підтвердження необхідності і обґрунтованості понесених витрат, вибору підприємств та організацій, які надавали послуги, підстави обрання цих організацій; відомостей про те, чи є вартість таких послуг економічно обґрунтованою та ринково конкурентною, та чи відповідають такі послуги вимогам з якості та безпеки.

При цьому, сам по собі факт укладення позивачем господарських договорів з організаціями, які надають послуги, як і акти виконаних робіт, не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову.

Акти виконаних робіт не несуть доказового навантаження в частині необхідності і обґрунтованості їх виконання в наведеному обсязі, а також фактичної оплати виконаних робіт.

Крім того, позивачем надана суперечлива інформація щодо об`єкта власності та кола власників нежитлового приміщення.

Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.319.360,509, 526, 610-612, 625 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» (02068, м. Київ, вул. А.Ахматової, 3, ЄРДПОУ 33443614);

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Суддя Г.О. Матійчук