КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
760/6487/19 Доповідач: Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

у с т а н о в и в:

У березні2019рокупозивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 лютого2012року в розмірі 125 180,10грн. та судові витрати по справі в розмірі 1921 грн. 00 коп.. Зазначав, що 06.02.2012 року між сторонами був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/rules, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом станом на 31.01.2019 року в розмірі 183 425,12грн., з яких: 7230,59 грн.заборгованість за кредитом; заборгованість по відсотках за користування кредитом 171 608,48 грн.; заборгованість за пенею та комісією 4 586,05 грн.. При цьому позивач просив суд стягнути не вказану суму заборгованості, а 125 180,10 грн., з яких: 7 230,59 грн. - заборгованість за кредитом; 117 949,51 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом з 06.02.2012 року по 31.07.2018 року.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.02.2012 року в розмірі 7 230,59 грн.. У решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Зазначає, що суд першої інстанції не мав підстав приймати до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі №342/180/17, оскільки не мав обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача. Крім того, суд не мав підстав приймати зазначений висновок до уваги, оскільки цей висновок був зроблений в іншій конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. У даному випадку, відповідач підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.Установивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти в стягненні відсотків по кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши дану справу суд установив, що 06.02.2012 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 6 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті (а.с. 7).

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано 125 180,10 грн., з яких: 7 230,59 грн. - заборгованість за кредитом; 117 949,51 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 06.02.2012 по 31.07.2018.

У Анкеті-заяві від 06.02.2012, яка містить підпис позичальника ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена. Крім того, зазначена Анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 230,59 грн. як фактично отримані та використані позичальником кошти, але в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повернуті не в повному обсязі, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд уважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд зазначив, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (06.02.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.03.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в розмірі 7 230,59 грн. з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 06.02.2012 року, який виявляв намір отримати платіжну картку кредитку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 5000,00 грн., Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані, а також розрахунок заборгованості за договором в сумі 125 180,10 грн., з яких: 7 230,59 грн. - заборгованість за кредитом; 117 949,51 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 06.02.2012 по 31.07.2018.

Як убачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, то 15.03.2012 року відповідачем здійснено погашення на суму 1000,00 грн., 27.03.2012 року - 1600,00 грн., 07.04.2012 року - 500,00 грн., 12.04.2012 року - 300,00 грн., 11.05.2012 року - 600,00 грн., 15.05.2012 року - 100,00, 14.06.2012 року - 400,00 грн., 17.07.2012 року - 400,00 грн., 20.08.2012 року - 2000,00 грн., 20.09.2012 року - 1000,00 грн., 21.10.2012 року - 1000,00, 23.11.2012 року - 500,00 грн., 14.12.2012 - 500,00 грн., 05.01.2013 року - 500,00 грн., 09.02.2013 року - 500,00 грн., 01.03.2013 року - 400,00 грн., 10.04.2013 року - 400,00 грн., 12.04.2013 року - 300,00 грн., 11.05.2013 року - 400,00 грн., 10.06.2013 року - 400,00 грн., 09.07.2013 року - 500,00 грн., 06.08.2013 року - 400,00 грн., 05.09.2013 року - 500,00 грн., 10.10.2013 року - 400,00 грн., 12.11.2013 року - 700,00 грн., 20.11.2013 року - 400,00 грн., 29.11.2013 року - 800,00 грн., 06.12.2013 року - 900,00 грн., 18.12.2013 року - 500,00 грн., 09.01.2014 року - 1000,00 грн., 26.02.2014 року - 400,00 грн., 13.03.2014 року - 400, 00 грн., 11.04.2014 року - 400,00 грн., 19.05.2014 року - 460,00 грн., 20.06.2014 року - 300,00 грн., 28.08.2014 року - 650,00 грн., 22.09.2014 року - 100,00 грн., 29.09.2014 року - 500,00 грн., 02.10.2014 року - 50,00 грн., 25.10.2014 року - 300,00 грн., 02.03.2015 року - 150,69 грн., 03.09.2015 року - 313,26 грн., що разом складає 22 923,95 грн. (а.с. 4-6).

Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року висловила правову позицію, відповідно до якої, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Установлено, що відповідач за Анкетою-заявою отримав 7 230,59 грн. кредиту, а отже позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 7 230,59 грн. фактично отриманого кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, починаючи з 15.03.2012 року ОСОБА_1 здійснив погашення за фактично отримані кошти в розмірі 22 923,95 грн., що втричі є більшим за фактично отримані кошти, унаслідок чого вимога банку до нього про стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів є безпідставною.

Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, яким керувався суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи, приймався судом касаційної інстанції у аналогічній справі та із подібних правовідносин, унаслідок чого аргументи апеляційної скарги позивача про те, що його судом безпідставно застосовано до даних правовідносин, на увагу не заслуговує.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7 230,59 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.02.2012 року в розмірі 7 230,59 грн. та ухвалити в означеній частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 7 230,59 грн. заборгованості за кредитом залишити без задоволення.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук