П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 296/3042/16-ц

провадження № 61-18417св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А.О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року у складі головуючого судді Колупаєва В.В. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року у складі суддів: Кочетова Л.Г., Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2016 році ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності-квартири АДРЕСА_1 та про визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Позов мотивовано тим, що спірна квартира набута ним та відповідачкою під час перебування в шлюбі і її вартість значно збільшилась внаслідок проведеного ремонту. Зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, за взаємною згодою. Проте, відповідачка відмовляється в добровільному порядку вирішити це питання, не надає йому правовстановлюючих документів на спільну квартиру.

У зв`язку з чим, просить в порядку ст. 69 - 72 СК України поділити спільне майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності-квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири.

В червні 2016 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання квартиру АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю.

Позовні вимоги мотивувала тим, що нею була придбана квартира АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 13 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. в реєстрі за № 5078.

Зазначає, що спірну квартиру було придбано за власні кошти, які подарував їй її батько, відповідно до розписки від 13 вересня 2002 року.

В зв`язку з тим, що квартира була куплена за особисті кошти, а тому вважає дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя в розумінні статті 60 СК України.

У зв`язку з вищезазначеним, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , особисто приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено: визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею право особистої приватної власності на всю спірну квартиру, суд першої інстанції, з висновками, якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до положень пункту третього частини першої статті 57 СК України, майно є особистою власністю дружини, чоловіка, якщо набуте воно за час шлюбу, але за особисті кошти. ОСОБА_2 довела, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за кошти, які подаровані її батьком, а являється особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 23 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Корольовського районного суду м. Житомира № 296/3042/16-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не встановлені всі фактичні обставини справи, а саме, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів, а тому відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу квартири), є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, зазначає, що всупереч вимогам ст. 64 ЦПК України, відповідачкою не було надано оригінал розписки від 13 вересня 2002 року, а його клопотання про витребування оригіналу розписки, всупереч нормам цивільного процесуального права було відмовлено. Так само було відмовлено і в задоволенні клопотання про призначення по справі експертизи на предмет встановлення часу написання розписки про отримання коштів.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу

31 травня 2017 року надійшли заперечення ОСОБА_2 , в яких вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що суди постановили судові рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права з з`ясуванням всіх фактичних обставин справи, а саме, відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так в судовому засіданні в суді першої інстанції під час розгляду даної справи ОСОБА_1 особисто визнав той факт, що кошти на придбання спірної квартири мною було отримані від мого батька в присутності позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що сторони з 21 листопада 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис №2014.

Шлюб між сторонами розірвано 20 серпня 2014 року.

Як встановлено судами, під час перебування у зареєстрованому шлюбі 13 вересня 2002 року, ОСОБА_5 , по договору купівлі-продажу придбала квартира АДРЕСА_1 за 11079.00 грн. (а.с. 48).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом третім частиною першої статті 57 СК України, майно є особистою власністю дружини, чоловіка, яке набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Положеннями частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею право особистої приватної власності на всю спірну квартиру, суд першої інстанції, з висновками, якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 довела, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за кошти, які подаровані її батьком, а тому являється її особистою приватною.

Проте погодитись з таким висновком не можна з наступних підстав.

Звертаючись з зустрічним позовом про визнання квартиру АДРЕСА_1 , особисто приватною власністю, ОСОБА_2 посилалась на те, що квартира куплені за особисті кошті подаровані її батьком, що підтверджується розпискою від 13 вересня 2002 року на суму 35 000грн.

Однак законодавець в цивільному праві розмежував поняття договору дарування та договірні зобов`язання, оформлення шляхом боргового документу (розпискою).

Так, відповідно до статті 243 Цивільний кодекс Української РСР (який діяв на час придбання спірної квартири), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 244 Цивільний кодекс Української РСР (який діяв на час придбання спірної квартири), передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей -на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування за своє правовою природою є безоплатним договором, який не передбачає повернення отриманих за договором коштів, інакше як у зв`язку з його розірванням або визнання недійсним.

Разом з тим, розписка є борговим документом, який передається кредитору боржником, на підтвердження наявності у боржника зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу Української РСР (який діяв на час придбання спірної квартири) якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов`язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається.

Розписка може бути замінена написом на борговому документі, що повертається. Знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов`язання, поки не доведено інше.

Відповідно до ст.153 Цивільного кодексу Української РСР (який діяв на час придбання спірної квартири) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

З урахуванням вказаних положень закону Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено правову природу укладеного між відповідачем та її батьком правочину, його реальну мету вчинення, що свідчить про виникнення різних прав та обов`язків сторін внаслідок його вчинення, з огляду на різне регулювання нормами матеріального права правовідносин, які виникли внаслідок складення боргової розписки (ст.216 Цивільного кодексу Української РСР (який діяв на час придбання спірної квартири) та договору дарування (ст. 243 Цивільний кодекс Української РСР (який діяв на час придбання спірної квартири), якими встановлено різні вимоги укладення таких правочинів.

З огляду на зазначене, судам першої та апеляційної інстанцій необхідно встановити правову природу спірного правочину та чи дотримано сторонами вимоги його укладення (вчинення), передбачені відповідними нормами матеріального права, зокрема щодо його форми укладення (вчинення).

Таким чином, суди дійшли передчасного висновку, що спірна квартира була придбана позивачкою під час шлюбу за кошти, які подаровані її батьком, таявляється особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Крім того, ухвалою суду першої інстанції від 6 грудня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про призначення судово-технічної почеркознавчої експертизи розписки від 13 вересня 2002 року, за безпідставністю. Разом з тим, завданням судово-технічної почеркознавчої експертизи є встановлення часу складання документа, що є важливим доказом моменту письмового оформлення волевиявлення осіб та дотримання ними належної форми правочину.

Відмовляючи в призначені експертиз суд першої інстанції безпідставно ухилився від встановлення наявності або відсутності обставин які мають суттєве значення для вірного вирішення даної справи.

Формальний підхід до вирішення справи, та ухвалення судового рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, до повноважень суду касаційної інстанції не входить встановлення фактичних обставин у справі, надання оцінки чи переоцінки доказам, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити своє рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, , що відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК Україниє підставою для скасування оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку справа підлягає направленню на новий розгляд, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 14 лютого 2017 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик