Ухвала

Іменем України

15 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 626/1237/18

провадження № 61-9214ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О., (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Гончара Андрія Вікторовича, Зорянської сільської ради Красноградського району Харківської області, треті особи: комунальне підприємство технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_2 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до арбітражного керуючого Гончара А. В., Зорянської сільської ради Красноградського району Харківської області, треті особи: КПТІ «Інвентаризатор», ОСОБА_2 , про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2000 року він придбав у власність у КСП «Тишенківське» нежитлові приміщення, зокрема, сарай-вівчарню за 960,00 грн, проте нотаріально договір про продаж нерухомого майна не оформив. На його неодноразові вимоги про оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна КСП «Тишенківське» ухилялося. Відповідно до рішення господарського суду Харківської області від 21 березня 2007 року був затверджений ліквідаційний баланс КСП «Тишенківське», і вказане господарство ліквідоване, призначено арбітражного керуючого Гончара А. В. На даний час його право власності на вказане нежитлове приміщення не зареєстроване, що позбавляє його права розпоряджатися своїм майном.

З огляду на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлове приміщення - вівчарню літ. «В», загальною площею 1 795,5 кв. м, матеріал - бетонні стіни 1962 року побудови, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що доказів на підтвердження того, що позивач є власником спірного майна, ним не надано. Накладна та квитанція до прибуткового касового ордеру про сплату коштів за цією накладною, не свідчить про набуття ОСОБА_1 права власності на приміщення вівчарні. Крім того, згідно з актом від 26 жовтня 2018 року нежитлова споруда - сарай (вівчарня) за вказаною адресою повністю зруйнована.

02 травня 2019 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 направив касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт придбання ОСОБА_1 та визнання права власності на нежитлові приміщення: конюшню та пункт технічного обслуговування, які розташовані в АДРЕСА_1, встановлено Красноградським районним судом Харківської області (справа № 2-392/2006). Суд першої інстанції, в порушення вимог частини першої статті 264 ЦПК України не зазначив мотивів, з яких вважав встановленими наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовано позовні вимоги, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти. Крім того суд апеляційної інстанції не надіслав ухвалу про відкриття провадження у справі, чим порушив норми процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків (надання документу, що підтверджує вартість нерухомого майна, право власності на яке позивач просить визнати та у разі необхідності доплатити судовий збір), який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

20 липня 2019 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) надійшло клопотання ОСОБА_1 з доказами сплати судового збору та копією звіту з оцінки майна, в якому зазначено, що вартість сараю літ. «В», загальною площею 1 795,5 кв. м, який розташований у АДРЕСА_1, складає 322 300,00 грн.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що відповідно до накладної від 25 серпня 2000 року № 25/08 та квитанції до прибуткового касового ордеру ОСОБА_1 за готівковий розрахунок придбав у КСП «Тишенківське» сарай-вівчарню за ціною 960,00 грн.

Згідно з копією акту від 10 лютого 2005 року, підписаного колишніми членами ревізійної комісії КСП «Тишенківське», вказане приміщення разом з приміщеннями конюшні і пунктом технічного обслуговування, які розташовані в АДРЕСА_1, були продані позивачу для погашення кредитної заборгованості ПП ОСОБА_3

19 травня 2006 року позивачем був виготовлений технічний паспорт на бетонний сарай літ. «В» 1962 року побудови, що розташований в АДРЕСА_1, загальною площею 1 795,5 кв. м.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 березня 2007 року встановлено, що постановою суду від 05 серпня 2004 року КСП «Тишенківське» визнане банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора УПФУ в Красноградському районі Харківської області і ухвалою суду від 28 жовтня 2004 року ліквідатором КСП «Тишенківське» призначено арбітражного керуючого Гонтара А. В. Ліквідатором проведена інвентаризація майнових активів банкрута, здійснена їх оцінка, проведений аукціон по продажу майна банкрута, розглянуті заявки за вимогами кредиторів, та всі інші необхідні дії по ліквідації банкрута, а незадоволені вимоги кредиторів за недостатністю майна вважалися погашеними. Внаслідок чого судом прийнято рішення про ліквідацію КСП «Тишенківське». Про припинення юридичної особи внесений запис 04 квітня 2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

Під час проведення ліквідаційної процедури між КСП «Тишенківське», від імені якого діяв ліквідатор Гонтар А. В. , та ПП «Агро-Тест», в особі директора Семеренка О. В. , укладений договір купівлі-продажу АКР-53ХА від 03 жовтня 2006 року, відповідно до якого останній придбав нежитлові приміщення під розукомплектування на будівельні матеріали, що знаходяться за адресою: с. Тишенківка, Красноградський район, Харківська область, в тому числі і будівлі трьох вівчарень.

Відповідно до довідки Зорянської сільської ради від 04 травня 2018 року № 369, яка була видана позивачу, нежитловій будівлі (вівчарня), що розташована за межами с. Тишенківка, присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Ленінської сільської ради від 20 грудня 2015 року № 55 «Про внесення змін до рішення № 24 виконавчого комітету від 25 квітня 2012 року «Про нумерацію будинків та нежитлових приміщень сіл сільської ради зі змінами», в якому зазначено, що на момент присвоєння номеру сарай (вівчарня) за цією адресою напівзруйнований.

Під час обстеження земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , комісією Зорянської сільської ради складений акт від 26 жовтня 2018 року, яким встановлено, що нежитлова споруда сарай (вівчарня) за цією адресою повністю зруйнована, а виявлені залишки будматеріалів свідчать про те, що за вказаною адресою дійсно колись знаходилась нежитлова споруда. На підтвердження чого додано фото залишків споруди.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

З огляду на вищезазначене, суди попередніх інстанцій, виходячи з того, що позивачем не надано належних доказів, що він є власником спірного майна, та ураховуючи, що позивачем не проведено відповідної реєстрації права власності, тобто підстав для виникнення права власності на спірне майно немає, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а вартість спірного майна складає 322 300,00 грн, тобто у даній справі ціна позову не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (960 500,00 грн), Верховний Суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною п`ятою, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Гончара Андрія Вікторовича, Зорянської сільської ради Красноградського району Харківської області, треті особи: комунальне підприємство технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_2 , про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко