ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5856/19 Справа № 196/1450/18 Суддя у 1-й інстанції - Зубій А. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Царичанська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка, відповідно до довідки виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року за №2291, з 1991 року проживала без реєстрації по АДРЕСА_1 разом з нею, вони вели сумісне господарство, вона доглядала за нею та поховала її за власні кошти.

Вказувала, що від імені ОСОБА_3 по Могилівській сільській раді зареєстровано заповіт за №82 від 27 липня 1995 року, яким остання все своє майно заповіла ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Зазначала, що після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове право на земельну ділянку (пай) площею 2,91 умовних кадастрових гектара, без визначення меж цієї земельної ділянки, із земель колишнього КСП Зоря у с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, на підставі сертифікату серії ДП НОМЕР_1 , виданого 30 січня 1997 року головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на підставі рішення Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27 грудня 1996 року №828-р.

Посилаючись на те, що 27 вересня 2018 року вона звернулась до державного нотаріуса Царичанського району Дніпропетровської області із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , проте отримала відмову через невідповідність правовстановлюючих документів - ім`я та по батькові спадкодавця не відповідає даним, що зазначені в свідоцтві про смерть, а тому просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт належності сертифікату серії НОМЕР_2 , виданого 30 січня 1997 року головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на підставі рішення Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27 грудня 1996 року №828-р, зареєстрованого 30 січня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №0463, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею, як спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , право на земельну частку (пай) площею 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї ділянки в натурі, із земель колишнього КСП "Зоря" у с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі сертифікату серії НОМЕР_2 , виданого 30 січня 1997 року головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на підставі рішення Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27 грудня 1996 року №828-р, зареєстрованого 30 січня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №0463.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року прийнято визнання відповідачем позову та задоволено його у повному обсязі.

В апеляційні скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позовні вимоги цілком необґрунтовані та недоведені, а відповідачем є не розпорядник земельної ділянки.

14 серпня 2019 року від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких вони повністю підтримали доводи, приведені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

Позивачем ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Процедура паювання земель визначена Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08 серпня 1995 року.

Згідно зі ст.23 ЗК України (в редакції, що діяла на час розпаювання) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до положень ч.2 Указу Президента України, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Тобто, процедура паювання земель розпочиналася з передачі відповідних земель з державної власності до колективної шляхом оформлення державного акта на право колективної власності на землю з додаванням до цього акта списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю).

Виходячи із зазначених норм закону, право співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі Державного акта на право колективної власності на землю з обов`язковим додатком списком громадян, що є членами недержавного сільськогосподарського підприємства.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.5), яка з 1991 року проживала без реєстрації по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 , вела з нею сумісне господарство. Остання поховала її за власні кошти (а.с.7).

В матеріалах справи міститься копія сертифікату серії НОМЕР_2 , виданого 30 січня 1997 року на ім`я ОСОБА_5 , про право на земельну частку (пай) площею 2,91 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї ділянки в натурі, із земель колишнього КСП "Зоря" у с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області (а.с.9).

Позивач зазначає, що 27 вересня 2018 року вона звернулась до державного нотаріуса Царичанського району Дніпропетровської області із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , проте отримала відмову через невідповідність правовстановлюючих документів - ім`я та по батькові спадкодавця не відповідає даним, що зазначені в свідоцтві про смерть.

Втім жодних документів на підтвердження даного факту позивачем на надано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з визнання відповідачем ОСОБА_6 Н ОСОБА_7 В. позову та зазначив, що обставини викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Однак такий висновок суду є передчасним з огляду на те, що у порушення вимог ст.197 ЦПК України судом першої інстанції не було вирішено питання щодо складу осіб, які братимуть участь у справі, чим порушено норми процесуального права при вирішенні зазначеного спору.

Згідно ч.1 ст.17 ЗК України, в редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась радами народних депутатів на території яких розташовані земельні ділянки.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України. Відповідно до п.1 ст.116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Нормами п.12 Перехідних положень ЗК України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у ст.122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року №5245-VI "Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п.3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а)земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б)всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а)розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б)земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в)землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г)усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.

Також, вказаним Законом внесені зміни до ст.122 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок.

Згідно ч.4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до п.п.13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 №308, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до покладених на нього завдань, передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб в межах Дніпропетровської області.

Отже, з набуттям чинності змін до ЗК України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Дніпропетровської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз.4 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ» від 16 квітня 20904 року №7 судам роз`яснено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Судом не враховано, що відповідачем зазначена фізична особа ОСОБА_2 , яка взагалі немає жодного відношення до спірної земельною ділянки, в той час коли розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до ЗК України, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке не було залучено до участі у даній справі на рівні з КСП Зоря, у колективній власності якого, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай), на який як на доведеність свого позову посилалася ОСОБА_1 , перебувала спірна земельна ділянка. Тому, на думку колегії суддів, прийняття судового рішення у даній справі стосується його прав, свобод, інтересів та обов`язків, як розпорядника даного нерухомого майна.

Стаття 51 ЦПК України передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд вказаними роз`ясненнями не керувався і, в порушення вимог ст.ст.12,51 ЦПК України, не роз`яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного відповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст.55 ЦПК України.

Судом не було взято до уваги, що розпорядник землі Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повинно приймати участь у справі в якості співвідповідача, поряд з КСП, сільськогосподарські кооперативи (при наявності їх чи їх правонаступників), районною державною адміністрацією, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, тому що рішення по справі може вплинути на його права.

Позивач клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача вказаного органу не заявляла.

Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

Оскільки дані позовні вимоги заявлені не до тих осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема без залучення до участі у справі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника землею, яка перебуває у державній власності, та КСП Зоря вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на його визнання особою яка не має жодного відношення до спірної земельної ділянки, та без жодної доказової бази.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 5 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Втім, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутня копія додатку до Державного акту на право колективної власності на землю, з якої б вбачалося, що померла ОСОБА_3 дійсно була внесена до списків, як і відсутні дані стосовно того, що ОСОБА_3 працювала та була членом КСП.

За приписами ч.4 ст.367 ЦПК України, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав розгляду справи та прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 2.100 грн., понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Царичанська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 2.100 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.