Єдиний унікальний номер 725/2442/19
Номер провадження 2/725/339/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря: Майстрюк В.О.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача:ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Посилалася на те, що 06.11.2010 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого вона передала їй у власність грошові кошти у сумі 8000 євро строком на 1 рік. Згодом, 25.12.2010 року відповідач отримала від неї у позику ще 2500 євро. Загальна сума позики одержана у 2010 році становить 10500 євро. На підтвердження факту укладення договору позики ОСОБА_4 у присутності ОСОБА_6 було складено розписки.

У подальшому, 11.01.2011 року відповідач одержала від неї у позику ще 6000 євро, що підтверджує розпискою.

Протягом визначеного річного терміну ОСОБА_4 кошти в сумі 16500 євро не повернула, у зв`язку з чим ними неодноразово продовжувався строк виконання зобов`язання та визначено до першої вимоги.

06.04.2015 року відповідач ОСОБА_4 частково повернула позику в сумі 1500 євро. Залишок боргу по позиці становить 15000 євро.

08.11.2015 року відповідачка надала їй розписку, якою підтвердила, що станом на 08.11.2015 року сума боргу за договором позики становить 15000 євро. Аналогічні розписки були складені ОСОБА_4 08.11.2016 року та 08.11.2017 року.

Вона неодноразово зверталась до відповідачки з вимогами про повернення позики, проте у добровільному порядку кошти повернуто не було.

Зокрема, 14.03.2019 року вона надіслала вимогу ОСОБА_4 про повернення їй у п`ятиденний термін позики у розмірі 15000 євро та 3 % річних за користування коштами за період з 08.11.2017 року по 14.03.2019 року в сумі 589 Євро. Проте, відповідач на вказану вимогу не відреагувала.

Також позивач вказувала на те, що дана позика була одержана ОСОБА_4 у присутності її чоловіка ОСОБА_5 , що, на її думку, свідчить про те, що позика була одержана в інтересах сім`ї.

Просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики у сумі 15000 Євро та 3 % річних за період з 08.11.2017 року по 25.04.2019 року у розмірі 657,12 Євро.

Також просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь понесені судові витрати у справі.

Відповідачем ОСОБА_4 було подано до суду відзив на позов, в якому остання позов визнала частково. Вказувала на те, що дійсно одержала від ОСОБА_1 суму позики суму в розмірі 15000 євро, в рахунок повернення якої щомісячно сплачувала по 300 євро. Проте вказані кошти позивач зараховувала в якості відсотків за користування позикою, а не погашення основного зобов`язання. На даний час сума заборгованості становить 14700 євро, оскільки частину коштів взимку нею було повернуто. Окрім того, вказувала на те, що вимогу про повернення коштів нею було одержано 03.04.2019 року, а тому нарахування 3 % процентів річних слід обраховувати з 03.05.2019 року. Також заперечувала факт укладення договору позики в інтересах сім`ї та зазначила, що кошти нею було витрачено на власні потреби.

Відповідачем ОСОБА_5 також було подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав. Вказував на те, що у розписці від 08.11.2017 року не зазначено на які потреби було одержано позику та не підтверджено, що він надавав згоду на її одержання. Позичені кошти не могли бути використані в інтересах сім`ї, оскільки рішенням суду від 28.11.2011 року їх шлюб із ОСОБА_4 було розірвано, вони спільно не проживали з 2007 року. 06.11.2010 року він дійсно був присутній під час одержання позики ОСОБА_4 , проте дані кошти вона брала на особисті потреби, на потреби сім`ї вони не використовувались. Докази використання коштів на потреби сім`ї позивач не надала. Окрім того, зазначив, що за розпискою від 06.11.2010 року позивач до нього вимог не пред`являла. Просив відмовити в задоволенні позову до нього.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року було закрито підготовче провадження у справі та вирішено заяву про виклик свідка.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в позовній заяві обставини. Пояснив, що дійсно влітку 2018 року відповідачкою було повернуто позивачу частину позики в сумі 200 євро. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 . позов визнала частково з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просила позов задовольнити частково.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Свідок ОСОБА_7 суд показала, що у листопаді 2010 року в її присутності ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_1 8000 євро. Їй відомо, що зазначені кошти ОСОБА_4 позичила для придбання автомобіля для потреб сім`ї.

Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом установлено, що 06.11.2010 року ОСОБА_4 було складено розписку, відповідно до якої вона у присутності свого чоловіка ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позичила у ОСОБА_1 8000 євро терміном на 1 рік (а.с.7).

Згодом, 25.12.2010 року відповідач отримала від позивача додатково позику у розмірі 2500 євро. Загальна сума позики одержана у 2010 році становить 10500 євро.

У подальшому, 11.01.2011 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 6000 євро, що підтверджується розпискою.

08.11.2011 року, 08.11.2012 року, 08.11.2013 року, 08.11.2014 року ОСОБА_4 складались повторні розписки, яким остання підтверджувала факт одержання в позику від ОСОБА_1 коштів у розмірі 16500 євро на термін до першої вимоги сторін (а.с.9-12).

06.04.2015 року ОСОБА_4 повернула ОСОБА_1 кошти у сумі 1500 євро, що підтверджується розпискою, складеною ними спільно (а.с.13).

Згодом, 08.11.2015 року ОСОБА_4 було складено розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_1 кошти у розмірі 15000 євро, які зобов`язалася повернути за першою вимогою позичальника (а.с.14).

Протягом визначеного річного терміну ОСОБА_4 кошти в сумі 15000 євро не повернула, у зв`язку з чим ними неодноразово продовжувався строк виконання зобов`язання та визначено його до першої вимоги.

06.04.2015 року відповідач ОСОБА_4 частково повернула позику в сумі 1500 євро. Залишок боргу по позиці становить 15000 євро.

08.11.2015 року відповідачка надала їй розписку, якою підтвердила, що станом на 08.11.2015 року сума боргу за договором позики становить 15000 євро. Аналогічні розписки були складені ОСОБА_4 08.11.2016 року та 08.11.2017 року (а.с.15-16).

Вона неодноразово зверталась до відповідачки з вимогами про повернення позики, проте у добровільному порядку кошти повернуто не було.

Зокрема, 14.03.2019 року вона надіслала вимогу ОСОБА_4 про повернення їй у п`ятиденний термін позики у розмірі 15000 євро та 3 % річних за користування коштами за період з 08.11.2017 року по 14.03.2019 року в сумі 589 Євро. Вказану вимогу було одержано адресатом 10.04.2019 року, проте, відповідач на неї не відреагувала ( а.с.17-18).

Правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Так, у відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи.

За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 Кодексу).

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у зобов`язанні належним чином.

Положеннями ст.653 ЦК України регламентовано, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Таким чином, судом на підставі належних та допустимих доказів у справі встановлено факт укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та одержання нею у борг 15000 євро. При цьому суд виходить з того, що між сторонами неодноразово переукладався договір позики, умови якого також неодноразово змінювались. Востаннє між сторонами було укладено договір позики 08.11.2017 року, саме в цьому договорі сторонами було визначено остаточні істотні умови позики, а тому саме, виходячи з умов даного договору, суд, вирішує спір по суті.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було встановлено судом, у договорі від 08.11.2017 року сторони погодили строк виконання зобов`язання моментом пред`явлення вимоги кредитором, яку було пред`явлено ОСОБА_1 14.03.2019 року та одержано боржником ОСОБА_4 10.04.2019 року (а.с.18).

Таким чином, строк виконання зобов`язання за договором позики від 08.11.2017 року сплив 17.04.2019 року.

У визначений договором строк позичені кошти повернуто не було.

Судом також встановлено, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 10.08.1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.11.2011 року шлюб між ними було розірвано (а.с.61).

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , суд виходить із наступного.

Так, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Тобто, у даному спорі до предмету доказування у справі входить підтвердження факту наявності у боржника сім`ї та використання коштів за договором позики в інтересах сім`ї.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як було встановлено судом, ОСОБА_4 на момент укладення договору позики від 08.11.2017 року у шлюбі із ОСОБА_5 не перебувала, його підпис у розписці від 08.11.2017 року відсутній.

Аргументи представника позивача щодо використання позики в інтересах сім`ї не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не були підтверджені жодними доказами.

Покази свідка ОСОБА_7 суд відхиляє, оскільки факт придбання автомобіля не підтверджений, окрім того дані покази стосувалися розписки, складеної 06.11.2010 року.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до ОСОБА_5 необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Як зазначалось судом вище, строк виконання зобов`язання за договором позики від 08.11.2017 року сплив 17.04.2019 року, однак ОСОБА_4 у визначений договором строк борг не повернула.

При цьому, суд враховує, що у судовому засіданні сторони визнали та підтвердили факт часткового повернення боргу позивачеві у розмірі 200 євро 14.06.2018 року.

Таким чином, сума боргу за договором позики від 08.11.2017 року становить 14800 євро.

Також позивач звернулась до суду з позовною вимогою про стягнення 3-х річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом зазначеної норми закону нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (а.с. 76 Кодексу).

Як вбачається з наданого суду представником позивача розрахунку, у зв`язку неналежним виконанням зобов`язання у відповідача виникла заборгованість за період з 08.11.2017 року по 25.04.2019 року у розмірі 650,74 Євро - три відсотки річних.

Однак, як було встановлено судом, строк виконання зобов`язання за договором позики від 08.11.2017 року сплив 17.04.2019 року, а тому виконання зобов`язання вважається простроченим з 18.04.2019 року і саме з цього часу позивач має право на нарахування 3% річних.

Згідно проведеного розрахунку позивач має право на нарахування 3% річних за період з 18.04.2019 року по 25.04.2019 року включно на суму боргу 14800 Євро, що становить 9, 73 євро.

За таких обставин, суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а також враховуючи те, що відповідач ОСОБА_4 не належно виконувала свої зобов`язання за укладеним договором, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Щодо стягнення заявлених до стягнення понесених судових витрат у зв`язку одержанням правничої допомоги - суд зазначає таке.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, акт наданих послуг та квитанцію від 17.03.2019 року про сплату витрат у розмірі 6676 грн. 80 коп.

Положеннями ст.137 ЦПК України регламентовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте, клопотання іншої сторони про зменшення витрат на правничу допомогу до суду не надходило, а отже відповідач погоджується з їх розміром та вважає їх співмірними із складністю справи.

На підставі наведеного суд вважає, що понесені витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволеної частини вимог.

Керуючись ст.ст.526, 536, 611, 625, 626, 653, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст.60, 61, 65 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), яка проживає в АДРЕСА_1 а на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), яка проживає за адресою АДРЕСА_2 за договором позики від 08.11.2017 року у розмірі 14800 євро та 3 % річних за період з 18.04.2019 року по 25.04.2019 року у розмірі 9, 73 євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6344 грн. 86 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави понесені судові витрати у розмірі 4109 грн. 70 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька