Справа № 442/2392/18 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/2938/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 116998,10 грн. та судових витрат.

В обгрунтування позову покликається на те, що 04.09.2012 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5200,00 гр. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідачка не сплатила коштів для погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_1 станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість у розмірі 116998,10 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 5170,62 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 111827,48 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 04.09.2012 року б/н у загальному розмірі 116998,10 грн. та судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання та про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі із копією позовної заяви та доданими до цієї позовної заяви додатками, у зв`язку з чим відповідача позбавлено можливості скористатися процесуальним правом на подання відзиву на позов із доданими до нього копіями документів в заперечення заявлених позивачем позовних вимог та підстав для задоволення позову, а також позбавлено права звернутись до суду із заявою із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та подати у порядку ч. 5 ст. 279 ЦПК України клопотання про розгляд справи із викликом сторін у судове засідання. Апелянт зазначає, що з поданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н, якого вона не укладала із позивачем, вбачається, що останнє погашення заборгованості за цим картковим рахунком відбулось 03 січня 2014 року. Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» з цього моменту було відомо про порушення позичальником виконання умов за цим кредитним зобов`язанням, на підставі якого позивачем заявлено позов, який подано 20 квітня 2018 року, тобто, з пропуском строку позовної давності. Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що жодного кредитного договору, додаткових умов до цього договору, в тому числі на продовження за домовленістю сторін строку позовної давності за договором кредиту, про дозвіл банку на збільшення кредитного ліміту, до заяви - анкети, на підставі якої, за твердженням банку, нібито було видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, вона з банком не підписувала. В поданій банком від імені відповідача заяві зазначені лише її особисті дані, в тому числі, паспортні дані, адреса проживання, ідентифікаційний код тощо, але жодної інформації, в тому числі і вказаної в позові суми кредитного ліміту, а також щодо надання банком та отримання ОСОБА_1 кредиту (кредитного ліміту) документ не містить. Крім цього, апелянт стверджує, що не отримувала кредитні кошти від позивача, про які зазначено ним у позові, та не користувалась кредитною карточкою ПАТ КБ «Приватбанк», а належних, достовірних та достатніх письмових доказів про отримання нею таких коштів та кредитної карточки від позивача до матеріалів справи позивачем не додано. Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що в порушення умов кредитного договору відповідачка зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого у неї склалася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.09.2012 року, між позивачем, Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Матеріали справи містять Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку від імені ОСОБА_1 , з підписом клієнта ОСОБА_1 , із зазначенням її анкетних даних.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privarbank.ua, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона договору на обслуговування карткового рахунку з ПАТ КБ «ПриватБанк» не укладала спростовується анкетою - заявою від 04.09.2012 року, на якій міститься підпис від імені ОСОБА_1

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підпис в анкеті - заяві не належить ОСОБА_1 , позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надала.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приват Банк» у відповідності до встановлених умов кредитного договору свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти у розмірі 5200,00 грн., які вона не повернула і не сплатила відсотки за користування кредитними коштами.

З долученого до справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором №б/н від 04.09.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 26.02.2018 року вбачається, що така становить 5170.62 грн. заборгованість за тілом кредиту; 111827.48 грн. - заборгованість за відсотками.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення тіла кредиту було внесено 03.01.2014 року, відсотки взагалі не сплачувалися.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може вернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Проте ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Долученим до справи розрахунком заборгованості підтверджується, що останній платіж на погашення тіла кредиту було внесено 03.01.2014 року, відсотки позивачкою взагалі не сплачувалися, з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 20.04.2018 року, тобто, з пропуском позовної давності.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня заява відповідачки ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, така нею до суду першої інстанції не подавалася, і як зазначає апелянт з тих підстав, що їй не було відомо про судові засідання.

Такі доводи апелянта не заслуговують на увагу.

З ухвали судді про відкриття провадження у справі від 18 травня 2018 року вбачається, що судове засідання у даній справі призначено на 09.07.2018 року без виклику сторін, зазначено, що відповідач має право подати суду відзив протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Матеріали справи містять докази своєчасного надіслання судом першої інстанції ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням ухвали про відкриття провадження у справі від 18.05.2018 року, у якій відповідачці запропоновано надати відзив на позов, докази своєчасного надіслання відповідачці за зазначеною нею адресою місця проживання АДРЕСА_1 , судової повістки, які разом з конвертом з відміткою пошти про причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» повернулися до суду без вручення.

Матеріали справи також містять оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, яке розміщене 08.08.2018 року, яким ОСОБА_1 повідомляється про розгляд даної справи Дрогобицьким районним судом Львівської області 10.10.2018 року без виклику сторін.

Оскільки з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, з врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи та критично оцінює доводи апелянта про те, що їй не було відомо про судове засідання, а неотримання нею судових повісток оцінює як небажання відповідачки отримувати таку кореспонденцію.

На думку колегії суддів у відповідачки була можливість подати суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, що нею не було зроблено, і оскільки наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані лише за заявою сторони, зробленою до ухвалення судом рішення, то доводи апеляційної скарги щодо застосування наслідків спливу позовної давності судом апеляційної інстанції, вважає безпідставними, і за встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, такі не можуть бути застосовані судом апеляційної інстанції.

А відтак, будучи належним чином повідомленою судом першої інстанції про день, час та місце розгляду справи, відповідачка мала можливість подати суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, однак не заявляла про застосування позовної давності, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування позовної давності судом апеляційної інстанції, про застосування якої ОСОБА_1 заявляє в апеляційній скарзі.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статями 626, 628 ЦК України договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У ст. 634 ЦК України договір приєднання визначений як договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 09 вересня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 вересня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору.

У витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витягу з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та (або) процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи станом на 04 вересня 2012 року містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 5170.62 грн. тіла кредиту, а в задоволенні решти позовних вимог, а саме, про стягнення з відповідачки 11827.48 грн. нарахованих відсотків слід відмовити.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вищенаведеного, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк», стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 5170.62 грн. заборгованості, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 5170.62 грн. заборгованості за кредитним договором від 04.09.2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанову складено 27.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.