Провадження № 22-ц/4808/1434/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Турів О.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 18 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

07.12.2015 року ПАТ «КРЕДОБАНК» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначено, що 27.02.2007 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №36F/2007, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 53 070,00 дол. США на строк до 01.02.2022 року. Видача грошових коштів позичальнику підтверджується меморіальним ордером №115194 від 28.02.2007 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 27.02.2007 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» (кредитор), ОСОБА_4 (боржник) та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки №36F/2007-Р, відповідно до якого поручитель зобов`язався в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником кредитних зобов`язань.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 08.10.2015 року утворилася заборгованість в розмірі 29 412,36 дол. США та 300,00 грн. Вимогу погасити вказану заборгованість відповідачі не виконали. У зв`язку з цим позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість та судові витрати.

13.10.2016 року позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26.09.2016 року становить 29 742,31 дол. США та 360 грн., з яких 25 449,00 дол. США неповернута сума кредиту, 3 944,82 дол. США прострочена заборгованість за відсотками, 348,49 дол. США пеня, 360 грн. прострочена комісія за адміністрування кредиту.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2019 року позов ПАТ «КРЕДОБАНК» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором №36F/2007 від 27.02.2007 року в розмірі 29 742,31 дол. США, що складається з: 25 449,00 дол. США неповернута сума кредиту, 3 944,82 дол. США - прострочена заборгованість за відсотками, 348,49 дол. США пеня.

В решті вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_4 неналежно виконувала взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з неї в солідарному порядку з відповідачем ОСОБА_2 , як поручителем згідно договору поруки №36F/2007-Р від 27.02.2007 року.

Відмовляючи в задоволенні вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» про стягнення 360 грн. простроченої комісії за адміністрування кредиту, суд виходив з того, що умова кредитного договору щодо встановлення плати за управління кредитом згідно абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною, а тому підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача плати за управління кредитом суд не вбачає.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що судом не взяті до уваги її доводи про те, що видачі кредиту згідно кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року не відбулося, оскільки банк не виконав своїх зобов`язань та не перерахував суму коштів відповідно до умов договору. На підтвердження надання кредитних коштів позивачем надано меморіальний ордер від 28.02.2007 року, який не може бути належним доказом, оскільки не містить посад, прізвищ, імен, підписів відповідальних осіб та штампів банку. На її зауваження щодо неналежного оформлення меморіального ордеру банк у 2018 році надав копію іншого меморіального ордера за тією ж датою і номером, який містив підписи невідомих осіб, без зазначення їхніх посад, прізвищ та імен, однак з додатковим реквізитом еквівалентом суми кредиту у гривні. Проте, первісний меморіальний ордер не міг містити еквіваленту у гривні, оскільки за умовами договору кредит мав бути виданий виключно у іноземній валюті.

Крім меморіального ордера, банком також надані виписки з рахунків, які містять дані цього меморіального ордера та відомості щодо погашення кредиту із відповідними призначеннями платежів, які є неправдивими, оскільки кошти вона вносила на свій поточний рахунок, що підтверджується квитанціями з призначенням платежу «поповнення рахунку резидента».

Суд не взяв до уваги подані нею касові документи, які свідчать про те, що вона обміняла суму в доларах США на гривню, яка через касу банку була внесена на її поточний рахунок, відкритий на рік раніше, ніж був укладений кредитний договір.

При цьому, апелянт вважає такими, що не заслуговують на увагу пояснення представника позивача про самостійне списання коштів з її поточного рахунку на підставі договору про обслуговування банківського рахунку, оскільки цей договір передбачає надання окремого відповідного розпорядження клієнтом, а таке розпорядження нею не надавалось.

Також апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні достатні і достовірні первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Надані позивачем виписки по рахунках не відповідають вказаним критеріям, оскільки не містять ані відомостей про особу, яка брала участь у їх складанні, її власноручного чи електронного цифрового підпису, ні будь-яких інших даних, які б давали змогу ідентифікувати особу виконавця. Таким чином, надані роздруківки цих документів не можуть братися судом до уваги.

Вказує, що оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо видачі кредиту за кредитним договором і кошти не були отримані, то у неї не виникло обов`язку щодо їх повернення.

На думку апелянта, суд безпідставно не застосував до вимог про стягнення заборгованості із поручителя положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки, як слідує із позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог та виписок з рахунків, з грудня 2014 року погашення кредиту не відбувається, а, отже, з 01.01.2015 року починає перебіг шестимісячний строк на пред`явлення позову до поручителя. Позивачем пропущено даний строк, а тому суд повинен був відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Крім того апелянт посилається на порушення судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 81 ЦПК України; неналежну оцінку доказів; безпідставну відмову у витребуванні доказів; не прийняття доказів, наданих стороною відповідача; порушення принципу рівності сторін.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник АТ «КРЕДОБАНК» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив. Зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив, що 27.02.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №36F/2007, згідно якого їй були надані грошові кошти, що підтверджується меморіальним ордером №115194 від 28.02.2007 року, з подальшою конвертацією у гривню та оплатою на поточний рахунок забудовника ТОВ «Укрінтехбуд». Відповідач своєчасно не сплатила кошти на погашення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 29 742,31 дол. США, що підтверджується виписками про рух коштів по рахунку відповідача. За відсутності інших доказів щодо розміру заборгованості та доказів її погашення, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення позову ПАТ «КРЕДОБАНК» в цій частині. Тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засідання апеляційного суду апелянт не з`явилась повторно, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити скаргу без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5 Р. доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у апеляційній скарзі та пояснив, що відповідно до п. 2.6. кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року кредит видається позичальнику у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника з подальшою конвертацією у гривню і зарахуванням на поточний рахунок позичальника та проплатою на поточний рахунок забудовника. Виходячи лише з наведеної умови договору, сама лише видача кредиту повинна бути здійснена в три етапи, виконання кожного з яких повинно супроводжуватись складанням передбачених законом первинних документів. Тобто, провести видачу кредиту відповідно до договору, без складання як мінімум трьох зазначених вище документів, банк не мав можливості і підстав. Таким чином, позивач обов`язку щодо видачі кредиту за договором не виконав і вони не були отримані ОСОБА_4 Фактично, передбачені договором правовідносини між сторонами не утворились, а тому в останньої не виникло обов`язку щодо їх повернення. Натомість відповідно до квитанції від 28.02.2007 року відповідач обміняла в касі банку готівкою суму 53 070 дол. США на гривню, яку внесла на свій відкритий у 2006 році рахунок у банку, а її банк перерахував ТОВ «Укрінтехбуд».

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.02.2007 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №36F/2007, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 53 070,00 дол. США на строк до 01.02.2022 року (т. 1 а.с. 7-8).

Відповідно до п. 2.2. вказаного договору кредит видається для придбання житла на первинному ринку: п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 , згідно договору №56У на участь у частковому будівництві від 30.12.2005 року, укладеного між позичальником і ТОВ «Укрінтехбуд».

Згідно з п. 2.6. договору кредит видається позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з подальшою конвертацією у гривню і зарахуванням на поточний рахунок позичальника та проплатою на поточний рахунок забудовника.

В п. 3.2. кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитом позичальник сплачує банку 14,5% річних.

У відповідності до п. 4.1. договору позичальник зобов`язалася повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 дол. США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього. Якщо кредит видано після 15-го числа поточного місяця, перший платіж по поверненню кредиту здійснюється позичальником не пізніше останнього робочого дня наступного місяця. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

Згідно з п. 5.1. кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2. цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 27.02.2007 року між ВАТ «КРЕДОБАНК» (кредитор), ОСОБА_4 (боржник) та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки №36F/2007-Р, відповідно до пунктів 1.1., 2.5. якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок); поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (т. 1 а.с. 9).

На виконання умов кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 53 070,00 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером №115194 від 28.02.2007 року (т. 1 а.с. 23, т. 2 а.с. 201), з подальшою конвертацією у гривню (т. 1 а.с. 154, т. 2 а.с. 138), зарахуванням коштів на поточний рахунок позичальника (т. 1 а.с. 155, т. 2 а.с. 139) та проплатою на поточний рахунок забудовника ТОВ «Укрінтехбуд» (т. 1 а.с. 156, т. 2 а.с. 140, 202).

Також встановлено, що незважаючи на взяті на себе за кредитним договором №36F/2007 від 27.02.2007 року зобов`язання, ОСОБА_4 належним чином їх не виконувала, внаслідок чого за нею наявна заборгованість.

Відповідно до розрахунку ПАТ «КРЕДОБАНК» станом на 26.09.2016 року за ОСОБА_4 рахується заборгованість в розмірі 29 742,31 дол. США та 360 грн., з яких 25 449,00 дол. США неповернута сума кредиту, 3 944,82 дол. США прострочені відсотки, 348,49 дол. США пеня та 360 грн. прострочена комісія за адміністрування кредиту (т. 2 а.с. 2-6, 21).

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором №36F/2007 від 27.02.2007 року відповідачі не надали.

Факт наявності заборгованості підтверджується також випискою ПАТ «КРЕДОБАНК» про рух коштів по рахунку ОСОБА_4 з 27.02.2007 року по 27.09.2016 року (т. 2 а.с. 22-33).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «КРЕДОБАНК» в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку суми заборгованості в розмірі 29 742,31 дол. США, з яких: 25 449,00 дол. США неповернута сума кредиту, 3 944,82 дол. США - прострочена заборгованість за відсотками, 348,49 дол. США пеня.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги ПАТ «КРЕДОБАНК» про стягнення 360 грн. простроченої комісії за адміністрування кредиту сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Доводи апелянта про те, що видачі кредиту згідно кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року не відбулося, оскільки банк не виконав своїх зобов`язань та не перерахував суму коштів відповідно до умов договору, а надані банком на підтвердження цього факту меморіальний ордер №115194 від 28.02.2007 року та виписки по рахунках не є належними та допустимими доказами виконання банком своїх зобов`язань за договором, спростовуються матеріалами справи та матеріалами кредитної справи позичальника ОСОБА_4 , зокрема: меморіальним валютним ордером №115194 від 28.02.2007 року, виданим ВАТ «КРЕДОБАНК», згідно якого ОСОБА_4 надано кредит відповідно до кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року в розмірі 53 070,00 дол. США (т. 1 а.с. 23, т. 2 а.с. 201, аркуш кредитної справи 75), копією квитанції №115566 про здійснення валютно-обмінної операції від 28.02.2007 року, якою підтверджується факт конвертації доларів США у гривню (т. 1 а.с. 154, т. 2 а.с. 138), копією заяви на переказ готівки №115572 від 28.02.2007 року, відповідно до якої кошти зараховані на поточний рахунок позичальника (т. 1 а.с. 155, т. 2 а.с. 139, аркуш кредитної справи 77), та копією платіжного доручення №115597 від 28.02.2007 року, згідно з яким кошти переведені на поточний рахунок забудовника ТОВ «Укрінтехбуд» (т. 1 а.с. 156, т. 2 а.с. 140, 202, аркуш кредитної справи 76). Наведені докази, які є належними та допустимими, підтверджують факт отримання апелянтом кредитних коштів за кредитним договором №36F/2007 від 27.02.2007 року та наявність у неї обов`язку щодо їх повернення.

Наведені докази також спростовують твердження апелянта про те, що вона обміняла суму в доларах США на гривню, яка через касу банку була внесена на її поточний рахунок, відкритий на рік раніше, ніж був укладений кредитний договір, і кошти, які відображені у виписках по рахунку, вона вносила на свій поточний рахунок, що підтверджується квитанціями з призначенням платежу «поповнення рахунку резидента», оскільки, як вбачається з квитанції №115566 про здійснення валютно-обмінної операції від 28.02.2007 року, відповідно до якої 53 070,00 дол. США були конвертовані у гривню, і квитанції №115572 від 28.02.2007 року, відповідно до якої кошти зараховані на поточний рахунок позичальника, вказані у цих квитанціях суми у гривні є ідентичними.

Твердження апелянта про неналежне оформлення банком меморіальних ордерів про видачу ОСОБА_4 53 070,00 дол. США, а також із зазначенням гривневого еквіваленту не свідчить про невидачу їй кредитних коштів і, як наслідок, про необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки судом дано оцінку в сукупності встановленим обставинам справи та доказам, що маються в матеріалах справи.

Згідно листа поручителя ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 109), на якому міститься штамп відділення вул. Галицька, 27 ПАТ «Кредобанк» з відміткою «5 січня 2016 року», останній визнав, що має заборгованість у зв`язку з обставинами непереборної сили (війна, розвал економіки, значне падіння гривні), та пропонував варіанти виходу з ситуації.

18.05.2016 року ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року з підстав введення її в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни та загальної вартості, оскільки банк надав їй 53 070 дол. США, а нею вже сплачено банку 73 695,11 дол. США. Так як договір поруки №36F/2007-Р від 27.02.2007 року є похідним від основного зобов`язання, то просила визнати недійсним і договір поруки (т. 1 а.с. 123-129). За її заявою вказана зустрічна позовна заява залишена без розгляду (т. 2 а.с. 58).

22.09.2016 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України та з підстав, визначених ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». В подальшому змінила підставу позову шляхом її доповнення та зазначила, що в кредитному договорі неправомірно зазначені пункти щодо сплати комісій, а також, що в п. 4.7. договору банк встановив несправедливу черговість зарахування коштів на повернення кредиту та що банком у договорі не встановлено і не повідомлено про розмір нарахування процентів і порядок їх погашення (т. 2 а.с. 48-57).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.07.2018 року (т. 2 а.с. 68-72), залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.10.2018 року (т. 2 а.с. 82-87), в позові ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Проте, в жодній позовній заяві ОСОБА_4 не заперечувала факт видачі їй кредитних коштів і не ставила питання про визнання недійсним договору у зв`язку з невиконанням істотної умови кредитного договору видачі кредитних коштів.

На сьогоднішній день кредитний договір №36F/2007, укладений між сторонами 27.02.2007 року, є дійсним, а тому в силу ст. 629 ЦК України має бути виконаним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до вимог про стягнення заборгованості із поручителя положення ч. 4 ст. 559 ЦК України також не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 постанови від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з п. 2.1. кредитного договору №36F/2007 від 27.02.2007 року, строк виконання основного зобов`язання - 01.02.2022 року.

З вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом ПАТ «КРЕДОБАНК» звернулося до відповідачів 12.06.2015 року та 03.08.2015 року, а з даним позовом 07.12.2015 року. Таким чином, на час звернення позивача в суд з даним позовом порука за договором поруки №36F/2007-Р від 27.02.2007 року не припинилась.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в оскаржуваній частині.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 28 грудня 2019 року