Номер провадження: 22-ц/813/7646/19
Номер справи місцевого суду: 522/3473/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменка А.В. 04 липня 2019 року у м. Одеса,

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 2-8, 31-33).

В обгрунтування позову посилалася на те, що Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 7 від 10 квітня 2014 року ОСОБА_1 , було прийнято на посаду діловода групи секретного документального забезпечення відділення захисту інформації та криптології військової частини НОМЕР_2 . Про вказане призначення свідчить запис у трудовій книжці. У подальшому відбулася зміна назви військової частини НОМЕР_2 на військову частину НОМЕР_1 . 10 листопада 2016 року позивач уклала контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України ОСОБА_2 про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу. На підставі припису Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_3 , у термін до 11 листопада 2016 року, позивач вибула у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для остаточного вивчення і прийняття на військову службу за контрактом на посаду ВОС-901 в Збройні Сили України.

Після отримання вказаного припису, 09 листопада 2016 року ОСОБА_1 надала командиру військової частини НОМЕР_1 заяву з проханням звільнити її з посади діловода групи секретного документального забезпечення відділення охорони державної таємниці у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом на підставі п.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На підставі цієї заяви наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 193 від 09 листопада 2016 року її було звільнено з займаної посади. Починаючи з 10 листопада 2016 року по теперішній час, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на підставі вищевказаного контракту.

Контракт є строковим та діє відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Разом з цим, ОСОБА_1 вважала, що при виданні наказу порушено положення статті 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині збереження за нею місця роботи на час проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, і середнього заробітку у військовій частині НОМЕР_1 .

На підставі викладеного, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №193 від 09 листопада 2016 року про звільнення у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом та поновити її на посаді діловода групи секретного документального забезпечення відділення захисту інформації та криптології військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 98-100).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом не було враховано, що гарантії для працівників, які вступили на вйськову службу за контрактом, визначає ст. 119 КЗпП України. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, а саме: ОСОБА_1 вважає, що була позбавлена можливості звернення до суду, оскільки вона проходить військову службу в тій самій частині, де і працювала раніше; крім того, причиною для пропуску строку є юридична необізнаність апелянта (а.с. 103-112).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальний строк позовної давності, відповідно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність є інститутом матеріального права, і може встановлюватися спеціальними законами.

Зокрема, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України.

Так, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є, відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, підставою для відмови у позові.

За змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає змоменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 2 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сферідіяльності, регіоні, країні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, у порушення вищевказаних положень закону, не звернув уваги на те, що на час укладення контракту з позивачкою існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Таким чином, позивачка була прийнята на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації, а тому вона не підлягала звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 не була призвана та мобілізована на військову службу, а добровільно уклала контракт на проходження служби та взяла на себе зобов`язання, передбачені контрактом, а тому гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України, до неї не застосовуються, - є помилковим. Позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими, матеріалами справи доведено факт порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Одночасно, колегія суддів доходить до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом. Так, ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про її звільнення 09 листопада 2016 року, а до суду із позовом звернулась 01 березня 2019 року, тобто, поза межами строку, передбаченого законом. Посилання ОСОБА_1 , у якості підстав поважності пропуску такого строку, на факти проходження позивачем військової служби в тій самій частині, де і працювала раніше, та юридичну необізнаність позивача, не можуть бути прийняти апеляційним судом до уваги в якості належних та обгрунтованих причин пропуску строку звернення до суду із позовом, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що у задоволенні вказаного позову необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінює в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду.

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 26 грудня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе