ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/105/19Головуючий по 1 інстанції - Пироженко С.А.
Категорія: на ухвалу Головуючий (суддя - доповідач) в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каракай Олексія Володимировича на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2017 року у справі за поданням Соснівського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за кордон без вилучення паспорту громадянина України, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року державний виконавець звернувся з даним поданням до суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на виконанні у Соснівському відділі державної виконавчої служби Соснівського відділу державної виконавчої служби міса Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області знаходиться на виконанні зведене виконавче провадження №52044728 від 16.06.2016 року. У зведеному виконавчому провадженні перебувають: виконавчий лист Дарницького районного суду м. Києва №2602/2571/12 від 01.03.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» боргу в сумі 1 442 881,65 грн, виконавчий лист Індустріального районного суду м. Дніпра №2/202/1493/2013 від 11.03.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» борг в сумі 62 506,50 грн, загальна сума боргу по зведеному виконавчому провадженні становить 1 505 388,15 грн.

01 червня 2016 року відкрито виконавче провадження згідно виконавчого документу Дарницького районного суду м. Києва №2602/2571/12 від 01.03.2013 року. 12 червня 2016 року відкрито виконавче провадження згідно виконавчого документа Індустріального районного суду м. Дніпра №202/1493/2013 від 11.03.2013 року.

В поданні державним виконавцем зазначено, що станом на 14 квітня 2017 року боржником не вчинено дій спрямованих на виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва № 2602/2571/12 від 01.03.2013 року та Індустріального районного суду м. Дніпра № 2/202/1493/2013 від 11.03.2013 року.

У зв`язку з викладеним державний виконавець просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період існування боргу.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2017 року подання Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області задоволено.

Тимчасово обмежено в праві виїзду за межі України, громадянина України - ОСОБА_1 на період існування заборгованості в сумі 1 505 388,15 грн або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Ухвала суду мотивована тим, що враховуючи ухилення боржника від сплати коштів, з метою повного, своєчасного виконання рішення суду, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення даного подання.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Каракай О.В. вказує, що дана ухвала є незаконною, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить її скасувати.

В апеляційній скарзі посилається на те, що державним виконавцем не надано до суду першої інстанції доказів, які б підтверджували обізнаність ОСОБА_1 про факт наявності на виконанні відносно нього зведеного виконавчого провадження №52044728 від 16.06.2016 року. Матеріали подання та зведеного виконавчого провадження не містять підтвердження отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту, вимоги з`явитися на виклик та будь-яких інших повідомлень. ОСОБА_1 дізнався про наявне відносно нього зведене виконавче провадження №52044728 від 16.06.2016 року, 25.06.2019 року, після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження. За таких обставин зібрані державним виконавцем документи не можуть бути свідченням свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання рішень судів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону визначено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов`язань, але лише до моменту виконання зобов`язань, або забезпечення заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за сам факт наявності невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

У свою чергу, відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 7 постанови від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив, що питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 3771 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Слід зауважити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Відповідно до роз`яснень ВСУ, викладених у листі від 01 лютого 2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання ним своїх зобов`язань покладений на державного виконавця, що подає таке подання.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 червня 2016 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2602/2571/12 виданого 01.03.2013 року виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» борг в сумі 1 442 881,65 грн та 12 червня 2016 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2/202/1493/2013 виданого 11.03.2013 року виданого Індустріальним районним судом м. Дніпра про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» борг в сумі 62 506,50 грн.

При цьому, з наявних в матеріалах справи вбачається, що державним виконавцем було вжито низку дій, спрямованих на примусове виконання виконавчих листів судів, як то: накладення арешту на майно боржника, вчинені запити до державних установ з метою виявлення майна, зареєстрованого на праві власності за боржником та його доходів, здійснено вихід за адресою реєстрації тощо.

Разом з тим, сама лише констатація факту наявності у ОСОБА_1 заборгованості не може слугувати достатньою правовою підставою для його обмеження у праві виїзду за межі України, так само як і факт його поїздок за кордон не може бути підставою для такого обмеження, оскільки у справі відсутні докази ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Між тим, у матеріалах подання державного виконавця відсутні докази отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та вимог державного виконавця, або відомостей щодо обізнаності ОСОБА_1 про існування виконавчого провадження. При цьому, суд першої інстанції, задовольняючи подання, також не обґрунтував в ухвалі в чому полягає факт ухилення боржника від виконання рішень судів.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

З огляду на викладене, застосування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон колегія суддів вважає недоцільним, в зв`язку з чим оскаржувана ухвала суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каракай Олексія Володимировича задовольнити.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2017 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні подання Соснівського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за кордон без вилучення паспорту громадянина України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28.08.2019 року.

Судді: