КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/6964/18 Головуючий у 1 інстанції: Колдіна О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и в:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Зазначила, що 22 серпня 2014 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Z03.177.71578. Відповідно до умов договору банк надав їй кредит на поточні потреби в сумі 100000 грн. Відповідно до п.1.2 договору кредит був наданий у день підписання договору строком на 60 місяців, кінцевим терміном повернення відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором є 22.08.2019 р. Пунктами 1.3-1.5 договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 3,0000% річних від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,3000% від початкової суми кредиту. Вважає, що при укладенні кредитного договору Банком були порушені вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона не була повідомлена у письмовій формі про умови кредитування. Умови договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Положення п.5.4 договору про вирішення спорів між сторонами щодо виконання кредитного договору в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків суперечить нормі ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». При укладенні договору порушені положення ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки до п.5.9 Кредитного договору включені умови щодо надання позичальником згоди на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту, що суперечить положенням Закону, який визначає право особи відкликати таку згоду. Банком порушено вимоги ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки до умов договору включені умови щодо обов`язкового страхування, що є несправедливими. Їй не надали можливість самостійно обрати страхову компанію, чим порушено принцип свободи договору. ОСОБА_1 просила визнати недійсним укладений між нею і ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір від 22 серпня 2014 року № Z03.177.71578.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки її доводам щодо порушень при укладенні кредитного договору положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дійшов безпідставного висновку про відмову в позові.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 серпня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» (банк) та ОСОБА_1. (позичальник) був укладений кредитний договір № Z03.177.71578, відповідно до умов якого визначено, що банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 100 000 грн., включаючи витрати на страховий платіж у разі наявності, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору банк надав кредит у день підписання договору строком на 60 місяців. Кінцевим терміном повернення відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором є 22 серпня 2019 р.

Відповідно до п.п.1.3-1.5 договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 3,0000% річних від залишкової суми кредиту. Ставки процентів, передбачені договором, є стабільними і не можуть змінюватися банком без попереднього повідомлення та погодження позичальника. Плати за обслуговування кредитної заборгованості передбачені цим Договором, є стабільними і не можуть змінюватись.

За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,3000% від початкової суми кредиту.

Пунктом 5.4 кредитного договору визначено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього або становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Пунктом 5.9 кредитного договору визначено, що позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту, дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Порушуючи питання про визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_1 посиється на недотримання відповідачем положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору і ненадання повної інформації про умови кредитування, а також на те, що умови договору є несправедливими.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, в кредитному договорі від 22 серпня 2014 року № Z03.177.71578 визначено умови щодо розміру кредиту та процентів за користування кредиту, порядок та строк їх сплати.

Підписавши кредитний договір, позивачка засвідчила, що вона отримала відомості про умови кредитування, визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про що зазначено в п.5.1 договору.

В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 зверталася до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання їй інформації з приводу порядку виконання зобов`язань.

Відтак, слід вважати, що сторони під час укладення договору дійшли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, умови договору є зрозумілими для сторін.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Позивачкою не доведено, що наслідком кредитного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 22 серпня 2014 року № Z03.177.71578.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 щодо невідповідності вимогам закону окремих положень кредитного договору.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір в повному обсязі і посилалася на невідповідність договору вимогам Закону в цілому, а також окремих пунктів кредитного договору - встановлення банком комісії за обслуговування кредиту, страхування, положення щодо передачі спорів на розгляд третейського суду та надання дозволу на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних.

Відповідно до положень ст. 217 ЦК України невідповідність вимогам закону окремих пунктів договору не має наслідком недійсності інших його частин і договору в цілому, якщо можна припустити, що договір був би укладений і без включення до нього таких пунктів.

Положення щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, третейського застереження, страхування, надання дозволу на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних не є істотними умовами кредитного договору.

Відтак, з урахуванням змісту позовних вимог відповідні положення кредитного договору не підлягають перевірці на предмет їх відповідності вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Крижанівська Г.В.

Оніщук М.І.