КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року місто Київ

справа № 369/864/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2019 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Компанія «МОРГАН КІН Лімітед» про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

18 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь борг за розпискою в розмірі 12000 доларів США в еквіваленті станом на день винесення рішення.

Одночасно з позовною заявою позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив:

накласти арешт на транспортний засіб марки «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 до набрання законної сили судовим рішенням.

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилався на те, що відповідач свої зобов`язання не виконала, борг за розпискою не повернула, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб марки «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що відповідач станом на 05 березня 2019 року не була вже власником транспортного засобу «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 та остання навмисно не повідомила суд про те, що вказаний автомобіль реалізовано шляхом проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ» та право власності в результаті торгів перейшло до ОСОБА_1 .

Вказувала, що предметом даного позову є стягнення коштів, а не спір про майно, а тому у суду першої інстанції не було підстав накладати арешт на транспортний засіб.

Зазначала, що майно, на яке суд наклав арешт належить особі, яка не була залучена до розгляду даної справи та таке судове рішення, порушує законні права та інтереси нового власника - ОСОБА_1

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 та третя особа Компанія «МОРГАН КІН Лімітед» у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 повідомлялися про розгляд справи, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Від третьої особи Компанії «МОРГАН КІН Лімітед» до апеляційного суду надійшла заява, в якій остання не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила розгляди справу у відсутність представника компанії.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки відповідач може здійснити відчуження транспортного засобу з метою уникнення виплати суми боргу.

Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції, оскільки вони зроблені в результаті неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь борг за розпискою в розмірі 12000 доларів США в еквіваленті станом на день винесення рішення.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову від 18 січня 2019 року, вказував на те, що йому відомо, що відповідач ОСОБА_4 після отримання у нього в борг коштів придбала автомобіль марки «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску та копію реєстраційного документу надала йому під час отримання претензії про повернення боргу.

Зазначав, що єдиним забезпеченням повернення його коштів він вважає наявний у відповідача автомобіль, на який і просив накласти арешт.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 05 березня 2019 року та накладаючи арешт на транспортний засіб марки «Toyota Yaris», д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, виходив також з того, що вказаний автомобіль належить на праві власності відповідачу

ОСОБА_4 редставник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2, що звернулася до суду з апеляційною скаргою, вказувала на те, що майно, на яке суд наклав арешт належить особі, яка на час постановлення оскаржуваної ухвали не була залучена до розгляду даної справи, а саме ОСОБА_1 та таке судове рішення, порушує законні права та інтереси нового власника - ОСОБА_1 .

При цьому, зазначала, що 01 листопада 2018 року в рамках виконавчого провадження №57581492 (виконавчий лист №761/19514/17 від 31 жовтня 2018 року) винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4

13 листопада 2018 року в рамках вказаного виконавчого провадження описано та арештовано транспортний засіб, автомобіль марки «Toyota Yaris», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та передано на відповідальне зберігання представнику ДП «СЕТАМ» Іващенку О.О.

03 грудня 2018 року приватним виконавцем до ДП «СЕТАМ» передано на реалізацію транспортний засіб «Toyota Yaris», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (лот № 322731 ), який реалізовано шляхом проведення електронних торгів, про що ДП «СЕТАМ» складено протокол №381502 від 09 січня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі протоколу проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ» №381502 від 09 січня 2019 року, лот №322731 ОСОБА_1 став переможцем з реалізації рухомого майна, а саме транспортного засобу, автомобіля марки «Toyota Yaris», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , про що приватним виконавцем складено акт №57965411/18 про проведення електронних торгів від18 січня 2019 року.

23 січня 2019 року між ДП «СЕТАМ» та ОСОБА_1 було укладено акт видачі майна переможцю електронних торгів, згідно якого ДП «СЕТАМ» передав, а переможець електронних торгів ОСОБА_1 прийняв майно: транспортний засіб, «Toyota Yaris», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 .

З вищевикладеного вбачається, що на момент постановлення Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвали від 05 березня 2019 року про накладення арешту на автомобіль «Toyota Yaris», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_4 вже не була власником даного транспортного засобу, оскільки право власності на вказаний автомобіль в результаті електронних торгів перейшло до ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції на час розгляду заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову не перевірив чи є відповідач ОСОБА_4 власником транспортного засобу «Toyota Yaris», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно з ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідач не була власником майна, на яке позивач просив накласти арешт, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

З урахуванням зазначеного, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2019 року - скасувати та постановити нову.

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: