Справа № 338/106/19
Провадження № 22-ц/4808/887/19
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представників апелянта Підлуського В.Д.

та Гоголь М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шишком О.А. 15 квітня 2019 року в селищі Богородчани Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 році ОСОБА_1 подав до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані у його будинку, однак більше двадцяти років (з 1994 року) без поважних причин у ньому не проживають, а тому втратили право на користування його житлом. Оскільки через реєстрацію відповідачів у його будинку він не може реалізувати свої права, зокрема на отримання субсидії чи інших соціальних допомог, що створює йому незручності, просив визнати ОСОБА_2 (колишню дружину) та ОСОБА_3 (сина) такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 (а.с.1).

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житлом (житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами) на АДРЕСА_1 (а.с.60-61).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом зазначено про те, що позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 21.04.2000 року. Таке право власності на нерухоме майно набуте позивачем з обставин, які є протизаконними, оскільки після смерті 1997 року матері позивача на неї було зареєстровано житловий будинок, який успадкував позивач і через 19 років звернувся до суду про визнання втрати права на користування цим житловим приміщенням відповідачів. Наявність перешкод в оформленні та неотриманні позивачем субсидії спростовується листом Управління соціального захисту населення Богородчанської РДА від 02.05.2019 року. Всі ці обставини були досліджені судом та підтверджені письмовими доказами і поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні, однак суд розцінив дані свідчення на користь позивача, чим порушив ст.ст. 90,229,230 ЦПК України. Судом порушено положення ст.ст.3, 6 СК України та неправильно застосовані положення частини 2 статті 405 ЦК України, оскільки відповідачі перестали бути членами сім`ї позивача. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити (а.с.71-74).

Апеляційним судом отримано копію актового запису про смерть №24 від 18 червня 2019 року, складеного виконавчим комітетом Марківської сільської ради Богородчанського району, яка свідчить про те, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Представники апелянта вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

За змістом положень частин 1 та 3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255( якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п. 7 ч.1 ) та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги предмет спору, дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами і стосувалися права користування відповідачами (колишніми членами сім`ї позивача) житловим приміщенням за життя позивача, правонаступництва не допускають,оскільки відносяться до способу захисту особистого немайнового права позивача, що забезпечує природне існування фізичної особи права на сім`ю, тому апеляційний суд перевіряє судове рішення на предмет законності і обґрунтованості відповідно до положень частини 3 статті 377 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно дост.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 21.04.2000 року, позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.2).

У будинку за вказаною адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які у даному будинку не проживають з 1994 року, що підтверджується актом органу місцевого самоврядування та не заперечується представниками апелянта (а.с.7).

25 грудня 2001 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом від 25 грудня 2001 року, виданим відділом РАГСу Богородчанського районного управління юстиції (а.с.3).

У поданому до суду першої інстанції зверненні відповідачі зазначили, що проживають з 1994 року у США, виїхали з метою лікування ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 звертає увагу суду, що вона у США перебуває тимчасово і має наміри повертатися в будинок за місцем реєстрації, вважає, що вона набула права на будинок, оскільки його споруджувала. (а.с.39-40).

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у суді першої інстанції пояснили, що разом з позивачем у будинку зареєстровані його колишня дружина та син, які близько двадцяти років в цьому будинку не проживають, оскільки виїхали за межі України.

Із матеріалів встановлено, що право ОСОБА_1 на зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 уже оспорювалося ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ними подавався позов до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Марківської сільської ради Богородчанського району, третя особа ОСОБА_8 , про визнання незаконними рішення виконавчого комітету,свідоцтва про право власності на цей житловий будинок, визнання права власності на ? частину будинковолодіння та його поділ,встановлення порядку користування земельною ділянкою, однак рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2014 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено. Це рішення набрало законної сили.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, встановивши обставини відсутності відповідачів у будинку без поважних причин понад один рік, дійшов висновку про втрату ними права на користування житлом, належним позивачу. Судом не взято до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідачка ОСОБА_9 виїхала у США для лікування їхнього з позивачем сина - відповідача ОСОБА_3 , оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини суду не подано.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України).

Аналогічно норми Житлового кодексу (стаття 71 ЖК Української РСР) встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Аналіз статей 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше визначеного законом строку та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, факт не проживання відповідачів без поважних причин у будинку понад один рік знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, а представниками апелянта не доведено належними доказами поважність причин такої довготривалої відсутності відповідачів.

Так, відповідачами не представлено доказів щодо періоду лікування ОСОБА_3 на території США, а також доказів, що настільки тривалий час перебування за межами України був пов`язаний з поважною причиною необхідністю лікування.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76-82 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Положення ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Доводи апелянта про неправильне застосування норм матеріального права, а саме частини 2 статті 405 ЦК України, положення якої стосуються членів сім`ї, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачі хоча і втратили статус членів сім`ї позивача у зв`язку з розірванням шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 25.12.2001 року та досягненням повноліття відповідачем ОСОБА_3 ще 10.03.2004 року, але відповідачі вселилися у житлове приміщення у якості членів сім`ї позивача і проживали у цьому житлі до 1994 року, маючи статус членів сім`ї і лише після вибуття із жилого приміщення такий статус втратили, тому суд правильно застосував положення частини 2 статті 405 ЦК України як до членів сім`ї позивача, які понад рік без поважних причин відсутні у житлі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що

регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Таким чином, визначення які норми матеріального права підлягають застосуванню до даних правовідносин є прерогативою суду і у зв`язку з їх узгодженням із позовними вимогами позов підлягав задоволенню і підстав для відмови у позові у суду не було.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що постанова суду у цій справі жодним чином не впливає на спадкові правовідносини, які виникли після смерті позивача по справі ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від15 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено серпня 30 серпня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський