ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року

м.Суми

Справа №592/1901/19

Номер провадження 22-ц/816/4386/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,

розглянувши у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Алфьорова А.М. в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у січні 2019 року, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 1 млн грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю її чоловіка ОСОБА_2 , від професійного захворювання.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що її чоловік 36 років перебував у трудових відносинах з відповідачем. Актом № 54 від 19 червня 2015 року йому були встановлені професійні захворювання та визначено ступінь втрати професійної працездатності, яка склала 40%. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер від ускладнень, спричинених професійним захворюванням. Причинни зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням встановлений довідкою Сумської обласної МСЕК № 1 від 25 жовтня 2018 року № 001033. Зазначає, що за час хвороби чоловіка вона переносила щоденні страждання від його невиліковного професійного захворювання, а після смерті чоловіка постійно відчуває біль та тягар втрати близької людини, самотність, змушена докладати додаткових зусиль для організації свого побуду. Також вказує, що чоловік забезпечував її матеріально, а тепер вона змушена жити на мінімальну пенсію. Вважає, що оскільки роботодавець не забезпечив безпечних умов праці для на виробництві, у зв`язку з чим помер її чоловік, то ПАТ «СНВО» повинно відшкодувати їй моральну шкоду відповідно до ст. 1168 ЦК України, яку вона оцінює в 1 млн грн.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 березня 2019 року позов був задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «СНВО» на користь ОСОБА_1 100 000 грн.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ «СНВО» через представника за довіреністю - Похилько Л.В. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи скарги мотивує тим, що ОСОБА_2 був повідомлений про недосконалість технологій та наявність у зв`язку з цим шкідливих виробничих факторів на робочому місці, також для нього були передбачені пільги і компенсації за роботу в шкідливих умовах праці. Після виходу на пенсію, роботодавець здійснював повне відшкодування пільгової пенсії Пенсійному фонду України. Відповідно до чинного законодавства, ОСОБА_2 був забезпечений засобами індивідуального захисту, але останній їх неефективно використовував. Зазначає, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2015 року з ПАТ «СНВО» було стягнуто на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 8000 грн у зв`язку з профзахворюванням. Також вказує, що наявність моральної шкоди позивач обґрунтувала лише власними почуттями та будь-яких доказів на підтвердження цього не надала, а практикою судів першої інстанції у подібних справах є відшкодування моральної шкоди в розмірах 20 000 - 30 000 грн.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача - дружини померлого ОСОБА_2 , на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненої професійним захворюванням, виникло у зв`язку з настанням юридичного факту смерті та за наявності професійного захворювання і причинного зв`язка між смертю і професійним захворюванням, тому із засад розумності та справедливості визначив розмір моральної шкоди у 100 000 грн.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, з 22 жовтня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9).

З 23 листопада 1997 року по 29 квітня 2014 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с.11).

З повідомлення № 94 від 03 червня 2015 року про професійне захворювання вбачається, що 03 червня 2015 року вперше у ОСОБА_2 було встановлено професійне захворювання токсикоз-пилової етіології, а також від тривалого впливу шуму на виробництві (а.с. 12).

Медичним висновком профпатологічної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 08 червня 2015 року № 0803/858 були встановлено причини професійного захворювання: стаж роботи в шкідливих умовах праці - 36 років, контакт з пилом, токсичними, подразнюючими, алергізуючими речовинами, перевищуючими ГДР; шум, що перевищує ГДР (а.с. 16).

Відповідно до акту № 54 від 19 червня 2015 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, умови праці відповідають ІІІ класу 2 ст. шкідливих та небезпечних умов праці, професійне захворювання виникло за обставин недосконалості технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих умовах праці. Причина виникнення професійного захворювання - проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та загазованості. Конкретних осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлено (а.с. 13).

З довідки, виданої Сумським обласним центром МСЕК на пілставі акту огляду МСЕК № 711, від 16 вересня 2015 року Серія 10 ААА №269632, вбачається, що ОСОБА_2 була визначена ступінь втрати професійної працездатності 40% (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 17).

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 319 від 30 серпня 2018 року безпосередньою причиною смерті була інтоксикація та хронічна легенева недостатність (а.с. 18-19).

Довідкою МСЕК Серія 10 ААА №001033 встановлено причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням на підставі акту огляду МСЕК №604 від 25 жовтня 2018 року (а.с. 20).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка ОСОБА_2 , і таке право на звернення до суду в неї виникло з настанням певних юридичних фактів, а саме: встановлення професійного захворювання за життя ОСОБА_2 та втрату працездатності на 40% (2015 рік), смерті чоловіка (2018 рік) та встановлення довідкою Сумського обласного центру МСЕК причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням (2018 рік).

Події, які породили цивільне право ОСОБА_1 на відшкодування моральної школи та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України, тому підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 11 березня 2015 року у справі № 6-208цс14

Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч.4 ст.43 Конституції України.

Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до частин 2, 4 вказаного Закону, під час укладання трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров`я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Усі працівники згідно із законом підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Частинами другою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частина друга статті 1168 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 була встановлена втрата професійної працездатності 40%, а також причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням, про що видані відповідні довідки.

Доводи відповідача про відсутність порушень законодавства про охорону праці зі сторони роботодавця спростовуються наявним в матеріалах справи висновком профпатологічної лікарсько-експертної комісії від 08 червня 2015 року № 0803/858, в якому було встановлено, що причиною професійного захворювання став контакт з пилом, токсичними, подразнюючими, алергізуючими речовинами, які перевищують ГДР (граничний допустимий рівень), а також шум 84 дБА (децибел акустичних), тоді як ГДР встановлено 80 дБА.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про відсутність встановлених конкретних винних осіб у порушенні законодавства про охорону праці особи, оскільки відповідний акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання складався комісією у складі осіб, які безпосередньо працювали у ПАТ «Сумське НВО», що може свідчити про намагання уникнути відповідальності. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Тобто, навіть при встановленні конкретних винних осіб у порушенні законодавства про працю, відповідальність несе власник. Так само не встановлено і відсутність порушень законодавства про охорону праці взагалі.

Доводи відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці батьком позивача, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання.

З огляду на вищезазначене та враховуючи, що чоловік позивача отримав професійне захворювання у зв`язку з незабезпеченням йому безпечних та нешкідливих умов праці, колегія суддів погоджуються з правильним висновком суду про те, що відповідач є особою, що несе відповідальність з відшкодування моральної шкоди позивачу - чоловіку померлого.

Не переконують колегію суддів посилання в апеляційній скарзі на те, що однією з обставин, за яких у ОСОБА_2 виникли професійні захворювання, є неефективне використання засобів індивідуального захисту, оскільки це може свідчити про неефективність самих засобів індивідуального характеру, а не їх неправильне використання ОСОБА_2 .

При цьому, відповідач не вказує і про наявність інших обставини, які сприяли виникненню профзахворювання, зокрема, недосконалість технологій на виробництві та проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та загазованості, які перевищують ГДР.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивач не підтвердила достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань та розмір завданої моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Позивач ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю чоловіка, який був ще у працездатному віці, матеріально її забезпечував, втратила рідну людину, опору, надію та моральну підтримку, що тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та необхідності докладання нею додаткових зусиль для організації свого подальшого життя вже без близької людини.

Крім того, сам по собі факт смерті чоловіка позивача беззаперечно свідчить про те, що остання відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру і висновки суду з цього приводу є правильними.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд в повній мірі врахував роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, зокрема п. 9, в якому судам рекомендовано при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ в справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, на підтвердження своїх доводів про те, що вона є пенсіонером та те, що саме чоловік матеріально забезпечував їх сім`ю, надала копію свого пенсійного посвідчення (а.с. 8), копію Акту та довідки в.о. старости Тучненського старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області від 13 листопада 2018 року № 723 про те, ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_1 дійсно проживали разом в с. Тучне та спільно вели домашнє господарство по день смерті ОСОБА_2 , дружина перебувала на утриманні свого чоловіка (а.с. 24-25).

Таким чином, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок передчасної смерті чоловіка та постійне відчуття пригніченості, самотності, безпорадності, матеріальної незахищеності, і ці зміни у її житті є незворотними, колегія суддів погоджується з визначеним розміром моральної шкоди.

Неспроможними є посилання ПАТ «СНВО» на рішення судів в інших справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, оскільки виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2015 року, яким з ПАТ «СНВО» на користь ОСОБА_2 вже була стягнута моральна шкода в розмірі 8 000 грн, колегія суддів звертає увагу на відмінності у підставах позовних вимог. Так, вказаним рішенням суду моральна шкода була стягнута у зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю працівнику підприємства ОСОБА_2 у зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків на ПАТ «СНВО» в силу статей 173 та 237-1 КЗпП України, тоді як позивач, що є дружиною померлого звертається до суду із вимогою щодо вирішення спору який виник з деліктних правовідносин про відшкодування моральної шкоди зовсім з інших підстав, а саме відповідно до статей 1167, 1168 ЦК України.

Отже, суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

З огляду на наведене вбачається, що судом, з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко