Справа № 346/4596/16-ц
Провадження № 2/346/18/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі : головуючого судді П`ятковського В.І.

за участю секретаря Жмендак І.Д.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 М.В.,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа : державний нотаріус Коломийської міської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся, ОСОБА_6 , залишивши заповіт, посвідчений 17 червня 2011 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори на користь її матері, ОСОБА_1 .

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, дізнались, що 02 жовтня 2015 року від імені ОСОБА_7 заповіт на користь відповідачки.

Вважає, що такий заповіт посвідчений з порушенням вимог, оскільки у згаданий період бабуся хворіла психічними розладами та не могла усвідомлювати значення своїх дій, а тому просить визнати його недійсним.

Разом з тим, зазначає, що єдиним спадкоємцем за законом на майно був син померлої, її батько, ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому, згідно ст. 1266 ЦК України, на даний час вона є єдиним спадкоємцем за законом.

Представники позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, мотивуючи тим, що заповіт, посвідчений 02 жовтня 2015 року ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 є вільним волевиявленням спадкодавця, яка розпорядилась належним їй майном на власний розсуд.

Також проти позовних вимог заперечила у свої листах від 20 червня 2017 року та 05 листопада 2019 року державний нотаріус Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. стверджуючи, що оспорюваний заповіт посвідчено згідно вимог чинного законодавства. Також про порядок укладення заповіту нотаріус письмово повідомила суд своє власноручно написаною заявою від 29 листопада 2016 року.

Врахувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та показання свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , про що 15 лютого 2016 року складено відповідний актовий запис за № 90 (а.с.5).

17 червня 2011 року від імені ОСОБА_9 державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори посвідчено заповіт на користь ОСОБА_1 , яка з метою прийняття спадщини звернулась до нотаріуса, де стало відомо, що 02 жовтня 2015 року від імені померлої посвідчено заповіт на користь ОСОБА_3 .

Посилання позивачки та її предстанвиків на те, що вказаний заповіт не є вільним волевиявленням ОСОБА_9 через неможливість останньою усвідомлювати свої дії у зв"язку із порушеннями психіки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Допитані в судовому засіданні свідки : соціальний працівник ОСОБА_11 та сусідка ОСОБА_12 підтвердили, що померла ОСОБА_13 вела нормальне життя, читала, ходила до церкви, спілкувалася з іншими людьми, сусідами, в побуті була охайною, зібраною, самостійно готувала собі їжу, прала білизну. Особисто звернулась до відповідачки, щоб та опікувалась нею, а згодом виявила бажання скласти на неї заповіт. Після складання заповіту в нотаріальній конторі спадкодавиця повідомила про це свідкам.

Свідки, допитані з ініціативи позивачки : ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 також давали показання щодо стану здоров`я померлої, проте в різні періоди, але не в момент посвідчення заповіту. Їхні показання щодо стану здоров`я померлої та її поведінки суперечать показанням соціального працівника, ОСОБА_17 та близької сусідки померлої, ОСОБА_18 , які частіше та більш безпосередньо контактували з померлою.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року.

Ухвалою суду від 05 грудня 2016 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_9 на час складання заповіту, яку доручили провести Івано-Франківській обласній психоневрологічній лікарні № 3.

Згідно висновку експерта № 23/2017 віл 22 березня 2017 року, проведеного на підставі наданих медичних документів, ОСОБА_9 внаслідок свого психічного стану була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення оспорюваного заповіту.

Експерт встановив, що спадкодавиця ОСОБА_13 страждала ішемічною хворобою серця, дифузним кардіосклерозом, серцевою недостатністю, гіпертонічною хворобою з ГЛШ, церебральним атеросклерозом, ПДОА суглобів верхніх та нижніх кінцівок, остеохондрозом шийного, грудного, поперекового відділу хребта. Числилась на обліку у психіатра з 12 серпня 2013 року з діагнозом «Судинна деменція», що позбавило її здатності в момент підписання заповіту 02 жовтня 2015 року усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Саме діагноз «Судинна деменція» покладено в основу вищевказаного висновку експерта. В той же час, діагностика деменції відбувається за встановленою процедурою в клінічних умовах. Лікарі проводять оцінку психологічного та неврологічного стану пацієнта. Перш за все проводяться бесіди для виявлення інформації, що свідчить про розвиток слабоумства. Визначається ознаки порушення пам`яті, уваги, координації, мови тощо. Обстеження також включає в себе і лабораторні дослідження: біохімічний аналіз крові, сечі, нестачу вітамінів, ниркову та печінкову недостатність, цукровий діабет, отруєння металами, проблеми щитовидної залози. Для пацієнта проводяться нейропсихологічне тестування (тести на запам`ятовування), нейровізуалізаційне обстеження (проведення комп`ютерної або магніторезонансної томографії КТ, МРТ, електроенцефалограми для виявлення пухлин, крововиливів, інсультів), спинномозкової пункції (для виявлення інфекцій).

Виходячи з наведеного встановлення такого діагнозу, як судинна деменція неможиве без повного обстеження хворого, лабораторних досліджень та всебічної, комплексної оцінки всіх чинників, на підставі яких можна зробити висновок про захворювання, а оскільки жодних доказів того, що таке обстеження проводилося, що ОСОБА_19 даний діагноз було встановлено ув умовах стаціонарного лікування, суду не подано, то у суду виникає обгрунтований сумнів у тому, що він був наявний у спадкодавиці.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Вважаючи такий висновок експертизи необгрунтованим, відповідач звернулась до суду із клопотанням про призначення повторної експертизи, мотивуючи тим, що в медичній документації, наданній на експертизу, відсутні будь-які записи про стан здоров`я ОСОБА_19 саме на час складання заповіту. Протягом життя спадкодавиці питання щодо визнання її недієздатною жодного разу не виникало, вона жодного разу не доставлялася в лікувальний заклад, не обстежувалась комплексно, як того вимагають медичні протоколи, а лише оглядалась терапевтом та психіатром. При цьому в медичній картці Стефанів відсутні записи терапевта про рекомендації звернутись на консультацію до психіатра, зважаючи на її психічний стан.

Суд погоджується із посиланнями відповідачки на те, що висновок про недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину. Оцінюючи висновок експерта слід з`ясувати повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Із вищевказаного висновку експерта вбачається, що в ньому повністю відсутнє його обґрунтування, наведено тільки діагнози без узагальнення, співставлення, порівняння та аналізу даних; недоведено ступінь вираженості психічних розладів, як таких, що позбавляли усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; висновок сформулювано на недостатній кількості даних з порушенням принципу повноти дослідження.

Більше того, висновки зроблено з повним ігноруванням показань свідків, а лише на підставі діагнозів з медичної картки, які самі по собі не мають безперечного та визначального значення при експертній оцінці психічного стану особи на певний період часу у минулому.

Експерт дійшов висновку про нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на основі таких ознак як зниження пам`яті, змін інтелекту тощо, які в цілому не перешкоджали її індивідуальному повсякденному функціонуванню, самообслуговуванню, вирішенню певних соціальних задач, тоді як Методика оцінки об`єктів посмертної судово-психіатричної експертизи передбачає певний і послідовний порядок дій експерта при отриманні, дослідженні цих об`єктів, а саме медичної документації та матеріалів справи і, зокрема, свідчень свідків.

Зважаючи на необгрунтованість висновку експертизи, судом 13 серпня 2018 року призначено повторну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівської психіатричної лікарні.

Експерти у своєму у висновку № 01/К від 04 січня 2019 року встановили, що надати відповідь чи страждала ОСОБА_9 тяжким психічним розладом, у тому числі на час укладення заповіту 02 жовтня 2015 року не можливо через кардинально протилежні відомості про її психічний стан. Відповідно до цього й не можливо надати відповідь чи могла вона усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зазначений період часу.

На думку суду вказаний висновок експерта повністю відповідає вимогам щодо проведення узагальнення, співставлення, порівняння та аналізу даних. Експертом детально проаналізовано показання свідків про психічний та фізичний стан ОСОБА_19 в останні роки життя, дано детальну фахову оцінку медичній документації та іншим доказам і зроблено категоричний висновок про неможливість надання експертного висновку виходячи з даних, наданих експерту.

Зважаючи на те, що підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що не знайшло підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов переконання про необгрунтованість позовних вимог.

На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 203, 215, 1233-1236, 1247, 1254, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст. 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа : державний нотаріус Коломийської міської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2019 року.

Суддя П`ятковський В. І.