Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1172/19 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 41 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №278/1172/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2019 року, яке ухвалено суддею Грубіяном Є.О. у м. Житомирі

встановив:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати недостовірною інформацію, викладену в статті ОСОБА_4 в шафі Ігора Ходака», розміщену у № 10 (998) від 06 березня 2019 року газети «Народний тижневик «Субота»; зобов`язати відповідача, який очолює вказаний засіб масової інформації, у найближчому номері газети спростувати недостовірну інформацію про нього, шляхом розміщення тим же шрифтом у тому ж самому місці та на тих самих сторінках під заголовком «СПРОСТУВАННЯ!», де зазначити, що інформація, викладена у статті Єви Домаш є недостовірною. В обґрунтування таких вимог позивач зазначив, що відповідач є засновником тижневика «СУБОТА», у якому 6 березня 2019 року вийшла публікація, що і містить недостовірну інформацію. Однак позивач вважає, що публікація містить недостовірну інформацію про те, що він причетний до вчинення злочинів, що є неправдивою інформацією.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати зазначене рішення та задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначив, що суд не звернув уваги на те, що інформація стосується підприємницької діяльності позивача, а не публічної, у зв`язку з чим суд безпідставно застосував положення законодавства, які регулюють правовідносини в частині поширення інформації щодо публічних діячів. Крім того, вважає, що оскільки в оскаржуваних публікаціях не йшла мова про його судимість та про випадки травмування людей на його підприємстві, то він і не повинен був доводити чи спростовувати ці обставини.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що у випуску №10 від 06.03.2019 р. народного тижневика «СУБОТА» розміщено статтю журналіста Єви Домаш під назвою «Скелети в шафі Ігоря Ходака», яка в подальшому була розміщена в мережі Інтернет на сайті «Житомир on-line». В оспорюваній статті йде мова про діяльність підприємств та організацій, якими керує позивач.

Зокрема, позивач просить визнати неправдивою наступну інформацію:

«…ще на початку лютого 2018 року суд Житомирської області встановив, що у період з 2012 року по даний час «внаслідок систематичного порушення законів про охорону праці допущено систематичне травмування працівників підприємства ТОВ «ВІВАД 09», власником і керівником якого є депутат Житомирської обласної ради Ігор Ходак. Судом встановлено, що за період з 2012 року по 2017 рік на підприємстві травмовано 8 осіб. …

Ще в 2015 році досудовим розслідуванням прокуратури Житомирської області було встановлено, що «ряд керівників державних лісогосподарських підприємств, а також ряд керівників приватних деревообробних підприємств вступили у злочинну змову, спрямовану на незаконне збагачення підконтрольного продажу деревини через біржові торги. З цією метою 20.10.2015 зазначені особи зареєстрували підконтрольний суб`єкт господарської діяльності товарну біржу «Всеукраїнська лісова біржа». У подальшому керівники Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства, діючи згідно з розподілом ролей, протягом 2015-20196 років умисно та незаконно зобов`язали керівників державних лісових господарств, здійснювати продаж деревини тільки через вказану біржу, яка… не мала загального досвіду роботи на ринку торгів більше 5 років, кваліфікованих спеціалістів, торгово-операційних залів та ін. …

Тобто, мало того, що керівники біржі зобов`язували керівників лісових господарств продавати деревину тільки через їх структуру, так вони входили і до комітету, який визначав, по скільки і скільки продавати. Іншими словами саме вони і визначили до комітету, який визначали ціну!? Але і це ще не все. Аукціон проводився покупець пропонував свою хорошу ціну, але чомусь далі договір не укладався. Дивує сама ситуація, що організація приходить на аукціон, подає всі документи, проходить торги, а далі зникає? Уявіть собі, що вам треба дрова, ви знаходите, хто їх продає, домовляєтесь за ціну, вдаряєте по руках і все… Вам дрова не потрібні стали чи що? Якщо не влаштовує ціна, навіщо брати участь у торгах? А далі найцікавіше: при неукладенні договорів лісгосп приймав рішення про продаж лісу за первинною ціною і напряму. Чи відрізняється стартова ціна від аукціонної? Нулями. Це зовсім інша, набагато нижча ціна! Ціна, по якій продаються наші ліси. …

… наші умільці навчилися обходити. Вони виставляли деревину на біржу, ніби і продавали за хорошою ціною, але покупець зникав… Тому потім деревина і продавалась напряму за низькою ціною. І все чудово: і ніби процедуру пройшли, і продали так, як їм треба. На яких умовах? Та напевне не на таких, що вигідні державі. …

Особа з керівництва Житомирського обласного управління лісового і мисливського господарства за попередньою змовою з директором товарної біржі «Всеукраїнська лісова біржа», засновником якої та керівником ТОВ «Спорт 23», засновником та власником ТОВ «Вівад 06» та ТОВ «Вівад 09», налагодили стійку схему «відкатів», за якою директори лісових господарств області за усною вказівкою начальника ЖОУМЛГ, усвідомлюючи свій злочинний намір, попередньо розуміючи, що результати аукціону з реалізації лісопродукції попередньо визначені, так як під час проведення торгів на ТБ «Всеукраїнська лісова біржа» її працівники, діючи за вказівкою керівників біржі, …штучно створювали умови для зняття продажу лотів, які у подальшому державними лісгоспами області за прямими договорами незаконно продавалися за заниженими цінами попередньо визначеним суб`єктам господарювання, що пов`язані з керівництвом ЖОУМЛГ та ТБ «Всеукраїнська лісова біржа», а саме: ТОВ «Вівад 06», ТОВ «Вівад 09» та ТОВ «Спорт 23» та ін. …

До того ж у судовому документі чітко написано, що після створення засновники біржі вступили в злочинну змову ..! Змову, направлену на те, щоб заробляти на наших лісах, на нашій з вами власності! Створили установу, яка не відповідає задекларованим вимогам. Про що також є провадження. …

Чи є совість у людей, які під маскою благодійників підозрюються у вчиненні таких злочинів?»

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності та відсутності факту поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача. Судом встановлено, що поширена в статті газети « Субота» публікація містить аналіз інформації отриманої із загальнодоступних джерел і наводить критику діяльності підприємства та комісії, до яких має відношення позивач, який на час виходу публікації був депутатом Житомирської обласної ради та членом постійної комісії з питань екології, охорони навколишнього середовища та використання природних ресурсів. Суд першої інстанції вважає, що критика не підлягає спростуванню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

06 березня 2019 року вийшов №10 газети « СУБОТА », в якій на 12-13 сторінках розміщена стаття під назвою «Скелети в шафі Ігоря Ходака». Автором статті значиться ОСОБА_5 .

У зазначеній статті йшлося, зокрема, про діяльність підприємств та організацій, до яких має відношення позивач, а саме: ТОВ «Вівад 06» та ТОВ «Вівад 09».

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстрована, достовірність оціночних суджень - не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про те, що інформація є критикою не відповідає дійсності, оскільки у статті вказані відомості про особу, яка вчинила протиправне діяння, із зазначенням її прізвища та ім`я, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що зазначений у позовній заяві текст зі статті « ОСОБА_6 в ОСОБА_7 Ходака» є прямою мовою з посиланням на джерела інформації (судове рішення), тобто є висвітленням суб`єктивної думки, критики автора, яка в статті зазначила дату, номер судового рішення та досудового розслідування, які процитувала у своїй статті.

Повідомлення новин, які базуються на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, незалежно від того, чи вони були змінені, чи ні, є одним з найважливіших способів інформування громадськості, завдяки якому преса відіграє свою життєво важливу роль «суспільного сторожового пса». У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів судового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях п ро накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом передбачено інший порядок оскарження.

В подібних справах ситуація має розглядається судами під кутом того, чи мали місце в діях і твердженнях відповідача сповіщення про факти, або йдеться про оціночні судження відповідача, оскільки існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання доведенню не підлягає.

Важливою обставиною, що обумовила прийняття негативного для позивача рішення, було і те, що така інформація стосувалась позивача, як публічної особи як депутата Житомирської обласної ради та члена постійної комісії з питань екології, охорони навколишнього середовища та використання природних ресурсів, а тому публічна особа повинна бути готова до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Це, зокрема, випливає з Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У статтях 3, 4, 6 зазначеної Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно застосувавши вищенаведені правові норми, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що інформація, яка викладена в статті, носить характер критичних суджень інформації, яка викладена в судовому рішенні, а отже не може бути спростована відповідачем.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: