КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/2483/16-ц Головуючий у суді І інстанції Вознюк С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мостової Г.І., Писаної Т.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на свою користь борг за договором позики від 18 лютого 2016 року на загальну суму 182 000,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 4 636 457,64 грн.

Під час розгляду справи, а саме у травні 2019 року позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок загальною площею 155,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , що належать відповідачам на праві спільної часткової власності на підставі відповідних судових рішень.

На обґрунтування своїх вимог вказав, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно може істотно ускладнити або унеможливити поновлення його порушених прав та виконання рішення суду про стягнення значної суми заборгованості з огляду на недобросовісну поведінку відповідачів щодо відчуження належного їм майна.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 155,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08, та земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :01:035:0410 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

Заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження вищезазначеного нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 155,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08, та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:035:0410 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 08.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами наявний спір про стягнення боргу за договором позики, а з наявних в матеріалах справи доказів та документів, доданих до заяви про забезпечення позову, встановлено, що з урахуванням співмірності запропонованих заходів із позовними вимогами невжиття даного способу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та порушити права позивача у справі.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про скасування накладеного арешту і виключення з Реєстру обтяжень нерухомого майна заборону вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідач посилається на те, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд не дослідив та не врахував того, що вона не укладала з позивачем договорів позики, коштів не отримувала та не надавала згоди ОСОБА_3 на написання розписок. ОСОБА_2 не пред`являв до неї вимоги про повернення коштів, що спростовує його доводи про факт невиконання зобов`язання. Матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відзиви на апеляційну скаргу інших учасників справи не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Із виділених матеріалів справи вбачається, що з 1 квітня 2016 року судом здійснюється розгляд цивільної справи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики загальну суму 182 000,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 4 636 457,64 грн. Провадження у справі двічі зупинялося судом першої інстанції за клопотанням відповідача до вирішення іншого спору між сторонами щодо визнання договору позики удаваним правочином. У квітні 2019 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути борг за договором позики солідарно з відповідачів, як осіб, що перебували у зареєстрованому шлюбі. Ухвалою суду першої інстанції від 10 травня 2019 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_1

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_2 зазначив, що протягом тривалого часу свої зобов`язання позичальники не виконали навіть частково, хоча мали для цього можливість, а навпаки вживають всіх можливих заходів для ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань шляхом переоформлення нерухомого майна на ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Так, 1 квітня 2016 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок загальною площею 155,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , що належали на праві приватної власності ОСОБА_3 Судом допущено негайне виконання ухвали про накладення арешту. 4 квітня 2016 року представником позивача - адвокатом Осадчук М.П. отримано копію ухвали суду про забезпечення позову та передано для негайного виконання до ВДВС Бориспільського МРУЮ. 12 квітня 2016 року ОСОБА_3 уклав на користь ОСОБА_6 договори відчуження майна, а саме договори купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки. Дані правочини укладені після постановлення ухвали суду від 1 квітня 2016 року, тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх недійсними. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 вересня 2016 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року позов задоволено, договори купівлі-продажу визнано недійсними. Станом на 14 травня 2019 року відомості про перехід права власності на 1/2 вказаного нерухомого майна від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено.

Крім того, позивач зазначив, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/6085/16-ц про поділ майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 155,8 кв. м та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 . Це рішення набрало законної сили 30 вересня 2016 року, проте не було використано як підставу для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_1 мала фізичну можливість реалізувати дане нерухоме майно за ринковими цінами та повернути частину боргу позивачу, а з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 вчиняються технічні спроби для затягування судового розгляду у даній справі.

Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції врахував наведені обставини справи та здійснив оцінку наданих доказів, у відповідності до положень статтей 149 - 153 ЦПК України дійшов правильного висновку про наявність усіх підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, які фактично перебувають у спільній частковій власності відповідачів, адже між сторонами виник майновий спір щодо стягнення боргу у значному розмірі, а дії відповідачів під час розгляду даної справи спрямовувалися на відчуження цього майна, за рахунок реалізації якого позивач зможе задовольнити свої вимоги у разі задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем надано достатньо доказів того, що захист його прав, свобод та інтересів у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, а відмова у застосуванні таких заходів може нівелювати функцію судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав.

При цьому питання обгрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення. У даному ж випадку вжиті заходи забезпечення позову є дієвою та оптимальною процесуальною дією, яка не дозволить відповідачам на час вирішення спору знову розпорядитися належним їм майном, а також допоможе зберегти у незмінному стані як самі об`єкти нерухомості так і коло осіб, що можуть претендувати на них, в тому числі в рахунок задоволення своїх вимог.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстав для її скасування в цій частині не вбачається.

Згідно із положеннями частини другої статті 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову (частина п`ята та сьома статті 153 ЦПК України).

Відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого участині першій статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З наведеного слідує, що у разі необхідності суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, зокрема накласти арешт на майно та/або заборонити вчиняти певні дії щодо нього, однак лише у тому випадку, якщо про це порушується питання в заяві про забезпечення позову.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 , останній просив суд тільки накласти арешт на житловий будинок загальною площею 155,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , вважаючи це достатнім заходом забезпечення позову у межах даної справи.

Забороняючи вчиняти будь-які дії щодо відчуження зазначеного нерухомого майна, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не дослідив належним чином зміст заяви про забезпечення позову та задовольнив вимоги, які не заявлялися в рамках забезпечення позову, тим самим вийшовши за межі заявлених позивачем вимог, у зв`язку з чим ухвала суду в цій частині не може вважатися законною і обґрунтованою.

За таких обставин ухваласуду першої інстанції в частині заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна не відповідає матеріалам справи та вимогам статтей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року в частині заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 155,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08, та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:035:0410 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , скасувати.

В іншій частині ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Г.І. Мостова

Т.О. Писана