ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/1679/18Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/849/19 Доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 302070000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Бершадська Г. В., Дикун С. І.,

з участю секретаря - Кантицька О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №609/1679/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 11 липня 2019 року, ухваленого суддею Ковтунович О.В., повний текст якого складений 11 липня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шумської міської ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_2 про скасування рішення сесії Шумської міської ради від 20 червня 2017 року №1082 щодо встановлення межі між земельними ділянками для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та приведення її у попередній стан, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Шумської міської ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_2 про скасування рішення сесії Шумської міської ради від 20 червня 2017 року №1082 щодо встановлення межі між земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у с. Ходаки Шумського району Тернопільської області на відстані 10,8 метрів від будівель, що становить половину спірної території; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у розмірі 0,24 га шляхом: зобов`язання відповідача Шумську міську раду прибрати встановлені межові знаки на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належній ОСОБА_1 на праві землекористування; зобов`язання відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 прибрати насадження плодових дерев на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належній ОСОБА_1 на праві землекористування.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями розташованого по АДРЕСА_1 . Дане будинковолодіння мати позивача ОСОБА_4 у свій час успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 Покійній матері позивача ОСОБА_4 , згідно рішення чотирнадцятої сесії першого скликання Суразької сільської ради від 02 червня 1993 року було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд у розмірі 0,24га., однак, отримати державний акт на право власності на земельну ділянку остання не встигла у зв`язку із тривалою тяжкою хворобою та смертю. Після прийняття спадщини до позивача перейшло і право користування земельною ділянкою під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача-матері позивача. При цьому відстань від належної позивачу господарської будівлі (сараю) до земельної ділянки сусіда становила 20,2 м. З листа Шумської міської ради від 17 квітня 2018року №02-13/463, позивачу стало відомо, що рішенням сесії Шумської міської ради від 20 червня 2017року №1082 встановлено межу між земельними ділянками для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд позивача та відповідача ОСОБА_2 на відстані 10,8 метрів від будівель, що становить половину спірної території. Позивач вважає, що даним рішенням відповідача Шумської міської ради - об`єднаної територіальної громади порушено її права землекористувача, оскільки відстань від належної їй господарської будівлі (сараю) до земельної ділянки відповідача безпідставно скорочена з 20,2 м. до 10,8 м. Також позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 самовільно зайняла чужу земельну ділянку, побудувавши на ній житловий будинок без жодного дозволу, а також зробила насадження плодових дерев на частині земельної ділянки, що належить позивачу за правом користування.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 11 липня 2019 року в позові ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 , код НОМЕР_2 ) до Шумської міської ради об`єднаної територіальної громади (м. Шумськ, вул. Українська, 59, Тернопільської області, код 04396259), ОСОБА_2 (жителька с. Ходаки, Шумського району, Тернопільської області) про скасування рішення сесії Шумської міської ради від 20 червня 2017 року №1082 про встановлення межі між земельними ділянками для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та приведення її у попередній стан відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 11 липня 2019 року по справі №609/1679/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, не ґрунтується на засадах верховенства права, висновки судді не відповідають дійсним обставинам справи, неповно з`ясовано обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, невірно застосовано матеріальні та процесуальні норми права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що фактичні обставини справи дещо відрізняються від встановлених судом в частині дослідження генерального плану забудови земельної ділянки ОСОБА_6 (діда відповідачки) від 10 жовтня 1983 року. Відтак, згідно даного генерального плану забудови земельної ділянки, визначена межа не до земельної ділянки покійного ОСОБА_5 , а до господарської будівлі (сараю), яка належала покійному ОСОБА_5 . Земельна ділянка для обслуговування будинку та господарських будівель і споруд, що належали колись покійному ОСОБА_5 , була виділена його дружині, матері позивачки, через три роки після смерті спадкодавця, а саме 02 червня 1993 року у тих межах які дозволяли це зробити розміром 0,24 га без порушення відстані до земельної ділянки ОСОБА_6 у 20,2 метри (якби виділення земельної ділянки у розмірі 0,24 га порушувало межі суміжної земельної ділянки ОСОБА_6 у розмірі 0,08 га чи відстань від господарської будівлі до ділянки у 20,2 м це б оскаржувалося ОСОБА_6 ), якому його земля була виділена раніше на 10 років. Також вказує на те, що вона як законний спадкоємець своєї покійної матері ОСОБА_4 , успадкувала від неї все майно, що належало їй на час смерті, а також, всі належні їй права користування, зокрема, право користування даною земельною ділянкою у розмірі 0,24 га та віддаленістю від сусіда у 20,2 метри. Вилучення даної земельної ділянки можливе лише за згодою власника чи землекористувача (тобто на даний час за її згодою), а у разі відсутності такої згоди виключно у судовому порядку. Проте, жодної згоди на це вона не давала, а в судовому порядку дана земельна ділянка не вилучалася. Таким чином, приймаючи рішення 22 сесії 7 скликання сесії Шумської міської ради від 20 червня 2017 року №1082, яким затверджувався Акт обстеження земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідачки ОСОБА_2 від 02 червня 2017 року та встановивши межу між земельними ділянками для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд позивача та відповідача ОСОБА_2 на відстані 10,8 метрів від будівель було грубо порушено її права як законного користувача.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 387 та № 379 і про причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено фактів, а позивачем не представлено доказів незаконності прийняття оскаржуваного рішення та порушення відповідачем прав позивача і створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

За змістом підпунктів в), г) пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 травня 2004 року №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ з наступними змінами, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 Земельного Кодексу України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 05 березня 2009 року №1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу Х Перехідні положення Земельного Кодексу України), одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Згідно зі статтею 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно зі статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України Про землеустрій встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Шумською державною нотаріальною конторою 02.03.1994р., ОСОБА_1 успадкувала майно, яке складається з жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 Тернопільської області АДРЕСА_1 під номером сорок вісім, яке належало ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. На земельній ділянці розташований один дерев`яний жилий будинок площею 47,30 кв.м. Зазначений в генплані під літ.А і господарські будівлі: кам`яний хлів під літ.БІ, кам`яний хлів під літ.Б, кам`яний погріб під літ.Пг, огорожа, ворота.

Рішенням 14 сесії 21 скликання Суразької сільської ради від 02 червня 1993 року були передані безкоштовно у приватну власність земельні ділянки громадянам сіл Сураж, Ходаки згідно поданих заяв та відповідно до списку, який є додатком до рішення. Із списку вбачається, що матері позивача ОСОБА_4 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,24 га.

Позивачем не представлено суду жодного доказу того, що її батькові чи матері виділялася земельна ділянка для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, чи відводилася на місцевості (в натурі) дана земельна ділянка, де саме знаходиться земельна ділянка площею 0,24 га, яка згідно рішення Суразької сільської ради від 02 червня 1993 року передавалася у приватну власність матері позивача ОСОБА_4 Також в матеріалах справи відсутній генеральний план забудови земельної ділянки ОСОБА_5 . Позивачем не надано доказів того чи передавалася їй як новому користувачу спірна земельна ділянка.

Крім цього, для встановлення факту накладення земельних ділянок сторін у справі не проведено земельно-технічну експертизу, висновки якої могли би дати відповідь на постановлені в позові питання, а з таким клопотанням про проведення експертизи позивач не зверталась.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 11 липня 2019 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 серпня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи