КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2619/17
Провадження № 2/488/174/19 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

06.11.2019 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

в складі : судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі Сидоровій Т. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 "про виселення"

В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 15.09.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» отримав у власність житловий будинок загальною площею 179,56 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30.01.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 540. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 109, 114 ЖК України, ст. 319, 321 ЦК України позивач просив визнати виселити відповідача зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Позивач в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, в якій просив слухати справу у відсутність його представника.

Від представника відповідача також надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Згідно письмових пояснень представник відповідача проти позову заперечувала з тих підстав, що спірне житлове приміщення набуто банком у власність на підставі іпотечного договору, тобто банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані та проживають в житловому будинку, спірне житлове приміщення було придбане не за кредитні кошти, тобто виявлені ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості. Претензію банку відповідач не отримував, доказів її надсилання та отримання позивач не надав. Посилаючись на норми Конституції України, Закону України «Про іпотеку» , ЖК УРСР, практику Верховного Суду України, просила відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 22 листопада 1996 року, посвідченого державним нотаріусом 5-ї Миколаївської державної нотаріальної контори Козленок С.І, ОСОБА_2 придбала будинок АДРЕСА_1 за свої кошти.

30.01.2007 року ОСОБА_2 надала в іпотеку вказаний будинок ЗАТ КБ «Приватбанк» в метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, що випливають з кредитної угоди №5МФ/2007 від 29.01.2007 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.09.2016 року приватний нотаріус Завалієв А.А. зареєстрував 15 вересня 2016 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк». Підставою виникнення права власності став договір іпотеки , серія та номер 540, виданий 30.01.2007 , видавник Нікітін Р. ОСОБА_3 . приватний нотаріус.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються, як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом установлено, що вищевказаний будинок, який є предметом договору іпотеки, придбаний ОСОБА_2 не за рахунок отриманого кредиту, оскільки договір про її набуття укладено набагато раніше на час отримання кредиту.

Крім того, позивач не виконав вимоги Закону України «Про іпотеку» (ст. 40) та ст. 109 ЖК України щодо попередження іпотекодавця про наступне виселення, оскільки не надав належних доказів надсилання та отримання відповідачем такого.

Надані разом з позовом копії реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, відстеження пересилань та копії конвертів містять різні штрихкоди, дати відправки та подання, а тому не можуть буть визнані судом належним доказом.

Будинок, який переданий в іпотеку є забезпеченням кредитного зобов`язання, але набута у власність іпотекодавцем не на кредитні кошти. Укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 18 іпотечного договору встановлено, що всі питання які не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до діючого законодавства України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови , за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту , житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступу для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя , здійснюючи правосуддя, керується верховенством права( частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі-Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) як джерело права.

Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц від 21 серпня 2019 року досліджувала правила виселення із житлового приміщення і застосувала практику ЄСПЛ щодо виселення з житлового приміщення. ВП ВС вважає , що не є підставою для виселення членів сім`ї власників квартири, у тому числі і колишніх , сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення , яке є фактичним втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції , на предмет пропорційності у відповідної практики ЄСПЛ.

Статею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У зв`язку з цим, особам, які підлягають виселенню з житлового приміщення, що є предметом забезпечення за кредитним договором, але придбане не на кредитні кошти, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України, одночасно повинно надаватися інше постійне житло. Про наявність такого постійного житла відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України має зазначити позивач у позовній заяві із зазначенням адреси, або у ході надання доказів під час судового розгляду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц ( провадження №14-317цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду №569/4373/16-ц від 21 серпня 2019 року згідно якої, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, від 18 березня 2015року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 у справі № 6-1892цс15, від 14 грудня 2016року у справі № 6-1141цс16. Зазначена правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №206/4369/17-ц, від 06 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц, від 24 жовтня 2019 року у справі № 725/3953/17.

Позивач не надав належних та допустимих доказів тому, що має можливість надати житло для постійного проживання відповідача.

З огляду на вищезазначені обставини, відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 з будинку з підстав невиконання вимог закону про зазначення позивачем іншого постійного вільного житла, куди має бути виселений, та не надсиланням позивачем відповідачу попередження про наступне виселення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 263-265, 353-354

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційному порядку в 30-денний строк до Миколаївського апеляційного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: АТ КБ "ПриватБанк", , м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Суддя Г.М. Лазарева