Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

місто Київ

справа № 127/17971/15-ц

провадження № 61-11692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року у складі судді Ан О. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у липні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на зазначену частину нерухомого майна.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 04 червня 1983 року. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 18 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний. У період шлюбу ОСОБА_3 відповідно до договору міни від 16 жовтня 2008 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу від 14 лютого 2009 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 зазначену квартиру, проте рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року зазначений правочин визнано недійсним. Цим рішенням також встановлено, що 12 травня 2009 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 спірну квартиру, яку ОСОБА_5 , в свою чергу, відповідно до договору купівлі-продажу від 27 червня 2009 року продала ОСОБА_2 . Позивач зазначив, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , проте належна йому частина майна у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена в ідеальній частині та не виділена в натурі. Звертав увагу на те, що цим рішенням апеляційного суду визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, який було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки судом установлено, що ОСОБА_3 розпорядилась майном зі спільної сумісної власності подружжя без його згоди, при цьому судом зазначено, що він має право звернутись до власника квартири із позовом про витребування майна.

Посилаючись на наведені обставини, просив витребувати із чужого володіння ОСОБА_2 на його користь Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частини цієї квартири.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 позов не визнала, просила у його задоволені відмовити, пояснивши, що відповідно до статті 388 ЦК України правом на звернення із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння наділений власник такого майна, проте, ОСОБА_1 не був власником квартири АДРЕСА_1 , а встановлені судовим рішенням обставини не породжують виникнення права власності на нерухоме майно. Зазначила, що є добросовісним набувачем спірної квартири.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43, 9 кв. м, житловою площею 27, 4 кв. м. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року встановлено, що ОСОБА_1 не надавав згоди на продаж належної йому на підставі статті 65 СК України Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції дійшов висновку, що Ѕ частина зазначеної квартири вибула з володіння власника не з його волі.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , справу направлено в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року залишено без змін.

Суд касаційної інстанції зазначив, що, розглядаючи зазначений позов відповідно до вимог статей 387, 388 ЦК України, суди мають встановлювати, що якщо частка у праві спільної часткової власності за відплатним договором придбана в особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, то особа, яка втратила частку, має право вимагати поновлення права на неї за умови, що ця частка вибула з її володіння не з її волі. Судом апеляційної інстанції не перевірено, що розмір майна, яке вибуло з володіння ОСОБА_1 до третьої особи без його згоди, становить Ѕ частку, не перевірено, чи визначали суди розміри часток між колишнім подружжям Мацюків.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та задовольняючи позов в цій частині, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права. Суд апеляційної інстанції встановив, що поділ майна між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проводився, їх частки у майні не визначені і не виділені в натурі, що унеможливлює витребування з чужого незаконного володіння речі, яка не є індивідуально визначеною.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у лютому 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року, цивільну справу направити на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Доводи суду апеляційної інстанції щодо невизначеності часток колишнього подружжя у спільній сумісній власності не відповідають положенням статті 70 СК України, відповідно до яких частки майна дружини та чоловіка є рівними. Заявник вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо неможливості витребування майна з чужого незаконного володіння у зв`язку з відсутністю виділення цього майна в натурі, оскільки, на думку заявника, питання виділення частки в натурі може ставитись після фактичного витребування Ѕ, тобто ідеальної частки спірної квартири. Заявник вважає, що судом апеляційної інстанції неправильно визначено характер правовідносин. Також заявник вважає, що рішення суду першої інстанції має бути скасовано, оскільки таке рішення є неактуальним у зв`язку зі зміною власника спірної квартири.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги щодо позовних вимог ОСОБА_1 про витребування із чужого незаконного володіння майна. Рішення судів в інших частинах вирішених позовних вимог поза межами доводів касаційної скарги не перевіряються.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 04 червня 1983 року до 18 жовтня 2010 року.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору міни від 16 жовтня 2008 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 передала ОСОБА_6 у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 лютого 2009 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 продала спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 12 травня 2009 року ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, продала спірну квартиру ОСОБА_2 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 27 червня 2009 року.

Судами також встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року у справі № 161/1504/2012 встановлено, що 14 лютого 2009 року ОСОБА_3 розпорядилася спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартирою АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_1 , уклавши договір купівлі-продажу зазначеної квартири з ОСОБА_4 , повідомивши нотаріусу неправдиві відомості про те, що вона не перебуває у шлюбі, а спірна квартира є її особистою власністю.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З урахуванням наведених положень закону та встановлених фактичних обставин справи висновок судів про те, що спільне майно вибуло із його власності поза волею позивача є обґрунтованим.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таке майно залишається спільною сумісною власністю подружжя. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, визначення розміру часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності, чи у разі поділу майна в натурі - змінює правовий статус на майно, що належить подружжю на праві особистої приватної власності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про витребування Ѕ частини спірної квартири є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки частка позивача у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена як в ідеальній частці, так і в натурі, правовий режим спільної сумісної власності не припинений, а отже не може бути об`єктом витребування Ѕ частина такого майна, оскільки право на зазначену частку не виникло, права на неї не є самостійним об`єктом цивільного обороту.

Такий же правовий висновок щодо неможливості витребування частки у майні, що є спільною сумісною власністю, викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 161/9138/16-ц

(провадження № 61-8232св18).

Отже, порушене право позивача не може бути захищено в обраний ним спосіб.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що відсутні підстави для витребування Ѕ частини нерухомого майна із володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з тих підстав, що частка позивача у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена, а правовий режим спільної сумісної власності не припинений.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку зі зміною власника спірної квартири відхилені Верховним Судом, оскільки, як зазначає заявник, власник квартири змінився лише 27 листопада 2017 року, коли справа була розглянута судом першої інстанції 13 листопада 2015 року, а отже, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції склад відповідачів був належним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права із дотриманням норм процесуального права, інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко