Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 321/1118/16-ц

провадження № 61-28917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у складі судді Олійника М. Ю., ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2016 року Приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна» (далі - ПрАТ «АІСЕ Україна»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» (далі - ТОВ «АІСЕ Україна»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 12 грудня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «AICE Україна» (далі - ЗАТ «AICE Україна»), правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», та ОСОБА_4 була укладена угода № 213540 про надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля «Chery AMULET», вартість якого складала 49 698 грн. ОСОБА_4 зобов`язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 100 щомісячних повних внесків.

10 лютого 2009 року між позивачем і ОСОБА_5 , ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання боржником зобов`язань за вказаною угодою.

У березні 2009 року ОСОБА_4 отримав автомобіль «Chery AMULET», кузов № НОМЕР_1 5, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . ОСОБА_4 впродовж січня 2009 року до червня 2013 року сплачував щомісячні внески. Починаючи з липня 2013 року він припинив сплачувати щомісячні внески, передбачені умовами угоди. Внаслідок невиконання відповідачем своїх обов`язків за угодою, виникла заборгованість в сумі 52 004,67 грн, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року до участі у справі відповідачем залучено ОСОБА_1 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 (а. с. 105)

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 закрито, оскільки позов пред`явлено до відповідача, який на час звернення до суду помер (а. с. 125).

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не змінив позовних вимог, які у первісному позові пред`явив до ОСОБА_4 , впродовж шестимісячного строку після смерті ОСОБА_4 не звернувся до його спадкоємців ( ОСОБА_1 ), а тому втратив право на задоволення своїх вимог кредитора в порядку передбаченому статтею 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також суди дійшли висновку про припинення зобов`язання за договором поруки з огляду на те, що на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов`язку щодо виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, обумовлене, зокрема, в договорі поруки. Поручитель є відповідальним перед кредитором за особу, на яку переведено борг, якщо це передбачено у договорі поруки. Поручитель може поручитися перед кредитором за нового боржника шляхом укладення змін до договору поруки чи шляхом укладення нового договору поруки. У цій справі суд виходив з того, що поручителі не виявили бажання відповідати за нового боржника за кредитним зобов`язанням, а тому поруку припинено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У травні 2017 року ТОВ «АІСЕ Україна» звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку щодо природи договору у цих правовідносинах, а саме, що угода є правочином про надання учаснику послуг, спрямованих на придбання автомобіля, а не кредитним договором. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми права, що були застосовані судами. Заявник у строк (через один місяць після смерті боржника) та у спосіб передбачений законом пред`явив вимоги до спадкоємців боржника ( ОСОБА_4 ) шляхом направлення до Михайлівської державної нотаріальної контори відповідної вимоги кредитора. Чинне законодавство не передбачає такого способу захисту як звернення стягнення на майно спадкоємця. Тому висновок суду про відмову в позові, оскільки позивачем не уточнено предмета позову, є безпідставним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 12 грудня 2008 року між ЗАТ «AICE Україна» та ОСОБА_4 укладена угода № 213540 про надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля «Chery AMULET», вартість якого складала 49 698 грн, ОСОБА_4 зобов`язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 100 щомісячних повних внесків.

10 лютого 2009 року між ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», і ОСОБА_5 , ОСОБА_3 укладений договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання боржником зобов`язань за угодою.

У березні 2009 року ОСОБА_4 отримав автомобіль «Chery AMULET», кузов № НОМЕР_1 5, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . ОСОБА_4 впродовж січня 2009 року до червня 2013 року сплачував щомісячні внески. Починаючи з липня 2013 року він припинив сплачувати щомісячні внески, передбачені умовами угоди. Внаслідок невиконання відповідачем своїх обов`язків за угодою, виникла заборгованість в сумі 52 004,67 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області.

Як вбачається з копії спадкової справи, заведеною Михайлівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 03 серпня 2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулась його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_6 .

Під час судового розгляду позивач просив замінити відповідача ОСОБА_4 його спадкоємицею ОСОБА_1 , при цьому предмет або підстави позову не уточнював.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року до участі у справі як відповідача залучено ОСОБА_1 .

Ухвалою цього ж суду від 23 січня 2017 року провадження у справі, в частині позовних вимог до ОСОБА_4 закрито.

Позов у цій справі ПрАТ «АІСЕ Україна»пред`явило до ОСОБА_4 у серпні 2016 року, тобто після його смерті.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не змінив позовних вимог, які у первісному позові пред`явив до ОСОБА_4 , впродовж шестимісячного строку після смерті ОСОБА_4 не звернувся до його спадкоємців ( ОСОБА_1 ), а тому втратив право на задоволення своїх вимог кредитора в порядку передбаченому статтею 1282 ЦК України.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суди дійшли його внаслідок порушення норм процесуального права.

Тому оскаржувані судові рішенні в частині вирішення позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу підлягають скасуванню із закриттям у цій частині провадження у справі, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову та розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічною є норма, що міститься у пункті 1 частини першої статті 255 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Верховним Судом.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у чинній редакції.

З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 26 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Аналогічна норма передбачена у частині першій статті 42 чинного ЦПК України.

У статті 28 ЦПК України 2004 року визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 29 ЦПК України 2004 року передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 чинного ЦПК України).

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 чинного ЦПК України).

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, чинного на час пред`явлення позову та розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16.

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у частині позовних вимог ПрАТ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_4 , як і залучати до участі у справі його правонаступників, а відкривши провадження у справі в цій частині, суд мав його закрити на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд на вказане порушення норм процесуального права судом першої інстанції уваги не звернув та переглянув справу в апеляційному порядку по суті.

З огляду на вимоги частини другої статті 263, статті 412 ЦПК України недотримання судом вимог цивільного процесуального закону є підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржені рішення у частині позовних вимог ПрАТ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення боргу - скасуванню із закриттям провадження у справі у цій частині.

Водночас Верховний Суд погоджується з правильним по суті висновком судів попередніх інстанцій про припинення зобов`язання за договорами поруки з огляду на те, що на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов`язку щодо виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, обумовлене, зокрема, в договорі поруки. Поручитель є відповідальним перед кредитором за особу, на яку переведено борг, якщо це передбачено у договорі поруки; поручитель може поручитися перед кредитором за нового боржника і шляхом укладення змін до договору поруки чи шляхом укладення нового договору поруки.

Судові рішення в указаній частині відповідають частині першій статті 523 ЦК України, відповідно до якої порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності оскаржуваних судових рішень в частині вирішення вимог ПрАТ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

У решті оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін з наведених вище підстав.

Зважаючи на зміст ухваленого судом касаційної інстанції судового рішення, підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК Україні відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року в частині вирішення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

У решті рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко