Справа № 159/2455/19
Провадження № 2/159/904/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 серпня 2019 року м. Ковель
Ковельський міськрайонний суд Волинської області
під головуванням судді Бойчука П.Ю.,
секретаря судового засідання Гусар Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 22.03.2005 року № НОМЕР_2, позивачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 .
Відповідно до відомостей будинкової книги, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , 1964 року народження та ОСОБА_3 , 1986 року народження. Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 03.09.2013 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Позивач вказує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 більше трьох років не проживають у вказаній квартирі, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у квартирі не має, квартирою не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам позивач не чинив, вони добровільно визначили інше місце проживання.
Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 . Судові витрати просив залишити за ним.
Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12.06.2019 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 . позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив його задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в силу вимог ст. 128 ЦПК України, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явились без повідомлення причин, відзиву не подали.
Позивач не заперечував проти заочного розгляду даної справи.
За вказаних обставин суд, зі згоди позивача, прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на об`єкт нерухомого майна від 22.03.2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.04.2005 року.
Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 03.09.2013 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.03.2003 року відділом РАЦСу по м. Ковелю реєстраційної служби Ковельського МРУЮ Волинської області, актовий запис № 90 - розірвано. Після розірвання шлюбу залишено за відповідачем прізвище « ОСОБА_2 ».
В квартирі АДРЕСА_2 , крім ОСОБА_1 , зареєстровані: колишня дружина - ОСОБА_2 , 1964 року народження, дочка - ОСОБА_3 , 1986 року народження, та онука ОСОБА_4 , що підтверджується копією будинкової книги № НОМЕР_1 для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , та відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб.
Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.
Зокрема, ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Як вбачається з акта про фактичне місце проживання (не проживання) особи за адресою: АДРЕСА_1 від 18.03.2019 року, складеного головою ЖБК "Волинь" ОСОБА_7 , з участю власника житлового приміщення ОСОБА_1 та громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідачі дійсно фактично не проживають за вказаною адресою протягом останніх трьох років.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 підтвердила, що колишня дружина позивача - ОСОБА_2 та його дочка - ОСОБА_3 близько восьми років не проживають у квартирі позивача. Проте дочка позивача - ОСОБА_3 зі своєю дочкою інколи (один раз на місяць) приходить провідати позивача.
Зважаючи на встановлені судом обставини, суд визнає доведеним факт постійної відсутності відповідачів у даному житлі без поважних причин понад один рік.
При цьому, суд визнає такими, що заслуговують на увагу, доводи позивача про те, що реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі перешкоджає йому вільно користуватись власним майном на власний розсуд. Зокрема, така реєстрація місця проживання відповідачів породжує додаткові невиправдані витрати позивача на оплату комунальних послуг.
В той же час, в судовому засіданні позивач визнав ту обставину, що в спірній квартирі зареєстрована його онука (вона ж - дочка відповідача ОСОБА_3 ) - ОСОБА_4 , 2006 року народження. Остання проживає зі своєю мамою - відповідачем ОСОБА_3 , однак позивач не бажає ставити питання про визнання своєї онуки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Таким чином, позивач порушує питання про визнання своєї дочки такою, що втратила право користування житлом, та порушує такого питання щодо своєї онуки.
Нормами ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до вимог п. 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами, зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
З огляду на зазначені правові норми вимоги, слід прийти до висновку про те, що неповнолітня дитина не може бути зареєстрована окремо від батьків, або одного з них.
Таким чином, з метою забезпечення законних прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_4 , визнати її матір - відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житлом з подальшим зняттям її з реєстрації, в даному випадку не виявляється можливим.
Зважаючи на викладене, суд повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що факт відсутності відповідача ОСОБА_2 в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , понад встановлені строки повністю доведений, а тому останнюслід визнати такою, що втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою.
В той же час вимога позивача про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, до задоволення не підлягає з наведених вище мотивів.
Судові витрати суд залишає за позивачем відповідно до його прохання в позовній заяві.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено та підписано 28 серпня 2019 року.

Головуючий:П. Ю. Бойчук