КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/9753/2019 Головуючий у 1-й інстанції - Кисіль О.А.
382/878/19-ц Доповідач: Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

при секретарі- Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини , -

у с т а н о в и в :

У травні 2019 року позивач пред`явила до відповідача вищезазначений позов.

20 травня 2019 року представник ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходів забезпечення позову, а саме: зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до фактичного місця проживання останньої, а саме: АДРЕСА_2 та заборонити йому вчиняти дії щодо зміни місця проживання дитини до вирішення спору про визначення місця її проживання по суті та вступу у законну силу судового рішення. Зазначав, що починаючи з 2015 року між сторонами мали місце постійні близькі стосунки, від яких у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 . Батьком дитини записано ОСОБА_1 , згідно з поданою ним заявою. З того часу, сторони по справі проживали як подружжя без реєстрації шлюбу. У подальшому відповідач вирішив повернутися проживати до своїх батьків. Дитина залишилась проживати із позивачем, відвідувала дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 2 «Дюймовочка». 09 листопада 2018 року позивачем подано до Яготинської центральної районної лікарні Декларацію про вибір матір`ю дитини лікаря, який надає первинну медичну допомогу, тобто за місцем постійного проживання та навчання дитини. Відповідач кілька разів відбирав дитину від позивача на декілька днів до своїх батьків, хоча не вміє за нею доглядати. Обов`язок по догляду за дитиною останній перекладав на свою матір, а врешті повертав дитину позивачу. Незважаючи на це, 05 травня 2019 року, коли позивач знаходилася з дитиною на території дитячого майданчику, розташованого по вул. Дмитрівська в м. Яготин у Київській обл., самочинно, без згоди матері дитини, забрав доньку із собою до своїх батьків в с. Безуглівка Згурівського району Київської області, де остання залишається вимушено проживати по даний час. За таких обставин позивач позбавлена можливості брати участь у вихованні дитини. З цього приводу, 05 травня 2019 року вона звернулася до Згурівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділення Національної поліції Київської області.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , повернути ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до фактичного місця проживання останньої, а саме: АДРЕСА_2 . Заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії щодо зміни місця проживання ОСОБА_3 до вирішення спору про визначення місця проживання дитини по суті та вступу у законну силу судового рішення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволення заяви про забезпечення позову. Уважає ухвалу суду першої інстанції необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував ті обставини, що дитина тривалий час проживала із батьком, бабусею та дідусем, дитячий садочок протягом проживання з позивачем ОСОБА_3 майже не відвідувала, неодноразово орган опіки та піклування виїздили до ОСОБА_2 у зв`язку із неналежним виконанням останньою своїх батьківських обов`язків. Уважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову є тотожним з її позовними вимогами та відсутні будь-які докази того, що не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи не унеможливити виконання рішення суду.

Перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали нормам процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду ( ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України).

Відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому частиною 10 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому не вирішується спір по суті.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у вказаний нею спосіб, суд першої інстанції керувався виключно інтересами дитини.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду відповідним нормам процесуального права, зокрема ст.ст. 149,150 ЦПК України, а також роз`ясненням , викладеним у Постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Аргументи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї .

Згідно зі ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 2 статті 152 ЦПК України зазначено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову, ніж перелічені в частині першій цієї статті.

У п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч.1 ст.152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, зазначених у ч.4 зазначеної статті.

Звертаючись із клопотанням про забезпечення цього позову ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач самовільно без її згоди змінив місце проживання їх спільної дитини.

Як убачається із матеріалів справи, то на даний час доньці сторін виповнилось лише три роки. Як пояснила позивач, то оскаржувана ухвала суду виконана та дитина проживає із нею.

Зважаючи на вік дитини, колегія суддів уважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову відповідає інтересам дитини, оскільки не проживання з матір`ю певний проміжок часу може призвести до втрати безпосередніх емоційних контактів, що може унеможливити або значно утруднити виконання рішення суду в разі задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В.Немировська

Т.І. Ящук