РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Володимир-Волинський

Володимир - Волинський міський суд Волинської області в складі :

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарях Корніюк Т.О., Баскакової К.А.,

за участю сторін:

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Жємєлі В.І.,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

її представника - адвоката Богачука Я.О.,

відповідача за первісним позовом і третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

відповідачів за первісним та зустрічним позовом - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , як законного представника малолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання права власності на частку у спільному майні бувшого подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради про визнання права власності на частки в нерухомому майні, набуті за час шлюбу та в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Нововолинського міського суду Волинської області з первісним позовом до своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , своєї колишньої тещі ОСОБА_3 , другої дружини колишнього чоловіка ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах її малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні бувшого подружжя. Третьою особою на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі залучила виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської ради, як орган опіки та піклування (т.1 а.с.2-6).

Первісний позов обґрунтувала тим, що з 07 серпня 1994 року по 03 вересня 2008 року знаходилась у шлюбі з ОСОБА_8 . Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За чотирнадцять років шлюбу ними як подружжям в результаті спільної праці та за спільні кошти було набуто нерухоме майно, а саме:

-складське приміщення загальною площею 462,9 м2, за адресою: АДРЕСА_1 );

-земельна ділянка площею 0,2108 га для обслуговування даного складського приміщення за тією ж адресою;

-чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Вказане нерухоме майно придбане ними завдяки спільній та багаторічній праці у сфері торгівлі побутовою хімією, парфумерією, засобами особистої гігієни та іншими товарами. Підприємницька діяльність здійснювалась нею спільно із чоловіком ОСОБА_8 як фізичною особою-підприємцем за спільні сімейні кошти, а прибуток від цього йшов на придбання даного нерухомого майна, забезпечення інтересів сім`ї та дітей.

З дня придбання квартири на АДРЕСА_3 , і по цей час, вона використовується як житло для позивача та її дітей, а тому не було жодних підстав для порушення питання про поділ майна та визнання за позивачем права на частку у ньому.

Складські приміщення та земельна ділянка були основою для їх спільного бізнесу. У них зберігався весь товар, якими вони спільно торгували, а тому поділ майна міг негативно відобразитись на спільному бізнесі.

Після розірвання шлюбу з 2010 по 2014 рік складські приміщення були реконструйовані: здійснено надбудову другого поверху під офісні приміщення та будівництво гаражних боксів на вказаній земельній ділянці. В результаті реконструкції площа приміщень зросла із 462,9 м2 до 848,1 м2, з яких 700,2 м2 склали офісні та складські приміщення, а 147,9 м2 гаражні бокси.

Згідно домовленостей із бувшим чоловіком поділ майна не здійснювався, оскільки він визнавав, що позивачу по закону належить його половина. Частина прибутку від підприємницької діяльності після розірвання шлюбу йшла на утримання позивача та її дітей, а тому вона не зверталась до суду з приводу стягнення аліментів. Батько в добровільному порядку дбав про матеріальне забезпечення її і дітей, підтримував з ними добрі родинні відносини по день своєї трагічної загибелі, яка мала місце 20 січня 2018 року під час дорожньо-транспортної пригоди.

Ствердила, що до смерті колишнього чоловіка, її інтереси та інтереси дітей не порушувались, тому раніше у неї не було жодних підстав для звернення до суду з приводу встановлення частки у спільному сумісному майні подружжя та його поділу.

Однак після смерті колишнього чоловіка, його теперішня дружина ОСОБА_2 перестала виділяти кошти на оплату навчання та проживання дочки, створила неналежні умови праці сину, а тому він змушений був залишити своє робоче місце у офісі, розташованому у спірному складському приміщенні.

В порядку досудового врегулювання спору зверталась до відповідача ОСОБА_2 з пропозиціями його вирішення, однак це не дало жодного позитивного результату, а тому переконалась про порушення своїх прав та подала позов до суду.

З підстав не пропущення строків позовної давності, а також необхідності поділу спільного сумісного майна подружжя, яке було набуте ними за час шлюбу (ст.ст.60, 61 СК України, щодо набуття права спільної сумісної власності подружжя), позивач просила суд за первісними позовними вимогами визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення, загальною площею 462,9 м2, на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 2018 м2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , а також право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , тобто частину нерухомого майна, яка була набута позивачем за час шлюбу із ОСОБА_8

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 03 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (т.1 а.с.62-63).

Однак у зв`язку із задоволеними заявами про самовідвід суддів Нововолинського міського суду Волинської області та неможливістю сформувати новий склад суду, справу передано для розгляду до Володимир-Волинського міського суду Волинської області, де її було прийнято до провадження 27 листопада 2018 року, призначено та проведено підготовче провадження (т.1 а.с.122, 127, 128).

20 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якими вони первісні позовні вимоги ОСОБА_1 заперечили повністю (т.1 а.с.141-157).

Фактично визнаючи лише факт реєстрації шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з 07 серпня 1994 року по 03 вересня 2008 року, а також використання нею для проживання квартири АДРЕСА_2 , відповідачі заперечили: факт спільного проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_8 починаючи із 2005 року; здійснення нею спільно з ОСОБА_8 підприємницької діяльності за час шлюбу чи окремо від нього; факт набуття в результаті спільної праці та за спільні кошти спірного нерухомого майна; факт існування будь-яких усних домовленостей між позивачем та ОСОБА_8 щодо недоцільності розподілу майна. Натомість ствердили про те, що спірне майно реконструювалось та було добудоване за спільні кошти ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_2 , які були отримані від спільної підприємницької діяльності за час їх шлюбу.

В заперечення позовних вимог зазначили, що з 07 червня 1999 року ОСОБА_8 був зареєстрований як фізична особа підприємець, здійснював діяльність самостійно. Позивач не брала участі у підприємництві.

26 квітня 2003 року ОСОБА_8 за власні кошти, які отримав від підприємницької діяльності, придбав будівлю по АДРЕСА_5 адресу змінено АДРЕСА_6 АДРЕСА_4 ). Позивач критично ставилась до придбання будівлі, оскільки це майно потребувало реконструкції, а тому капіталовкладень. ОСОБА_1 вимагала від чоловіка забезпечення сім`ї житлом і облаштування побуту. Непорозуміння призвело до того, що ОСОБА_8 відклав реконструкцію складів, але 23 грудня 2004 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки під будівлею. Взамін він надав кошти дружині, а остання 30 грудня 2004 року придбала квартиру на АДРЕСА_3 , право власності на яку оформила на себе.

Через непорозуміння в сім`ї ОСОБА_8 із 2005 року перестав проживати з дружиною, переїхавши жити до своєї матері відповідача ОСОБА_3 .

В першій половині 2006 року ОСОБА_8 почав зустрічатись із ОСОБА_2 , а з кінця цього року вони проживали разом у квартирі матері за адресою: АДРЕСА_7 . У грудні 2007 року родиною переїхали у квартиру АДРЕСА_8 .

01 лютого 2008 року з метою розширення підприємницької діяльності та реконструкції спірних складських приміщень, ОСОБА_8 уклав договір відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К із АКБ «Укрсоцбанк» строком до 2018 року.

05 травня 2008 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , однак остання заперечувала проти цього і погрожувала ініціювати спір про поділ майна і стягнення аліментів. В результаті спільних домовленостей, вони вирішили спір безконфліктно, однак на певних умовах. Так, ОСОБА_1 погодилась без зволікань розірвати шлюб та не претендувати на комерційну нерухомість (спірні складські приміщення і земельну ділянку) та аліменти. Взамін ОСОБА_8 залишив у користуванні ОСОБА_1 та дітей чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , передав для позивача ОСОБА_1 товари (відділ елітної парфумерії в магазині «Наталі») на суму близько 20 000 доларів США, взяв на себе обов`язки по сплаті заборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 травня 2008 року становила 554838,65 грн., зобов`язався допомагати дітям без сплати аліментів. Крім того, матір ОСОБА_8 - відповідач ОСОБА_3 15 травня 2008 року подарувала ОСОБА_1 приміщення магазину косметики та побутової хімії «Наталі» загальною площею 65,2 м2, який на той час вже було відкрито по АДРЕСА_9 .

26 травня 2008 року Нововолинським міським судом Волинської області у справі № 2-945-08 ухвалене рішення про розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8

30 вересня 2008 року у ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_9 .

18 грудня 2008 року відповідач ОСОБА_2 зареєструвалась фізичною особою підприємцем і з цього часу допомагала ОСОБА_8 у здійсненні господарської діяльності. Спочатку вела документацію та бухгалтерію, а потім нарівні з ним вирішувала всі питання ведення бізнесу, мала своє робоче місце у спірному нерухомому майні, організовувала роботу працівників. ОСОБА_8 організовував закупівлю товарів та їх гуртову реалізацію, а ОСОБА_2 займалась реалізацією товарів у роздріб. У здійсненні підприємницької діяльності їм допомагала ОСОБА_3 , яка також була зареєстрована фізичною особою-підприємцем.

29 вересня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Лише із 2012 року ОСОБА_8 спільно з дружиною ОСОБА_2 розпочали реконструкцію спірних складських приміщень, яка тривала по 2013 рік. У 2014 році проводилися оздоблювальні роботи всередині приміщення.

З 2009 по 2013 рік коштами ОСОБА_8 та його дружини ОСОБА_2 було сплачено кредит за договором відновлювальної кредитної лінії із АКБ «Укрсоцбанк».

13 січня 2015 року ОСОБА_8 отримав правовстановлюючі документи на новий об`єкт нерухомого майна із назвою «Офісні та складські приміщення, паливна, гараж». Надалі він із дружиною спільно працювали у даних приміщеннях.

Також разом із ними працював син ОСОБА_8 від першого шлюбу відповідач ОСОБА_4 , якому батько доручив організацію продажу товарів через мережу Інтернет.

Однак 20 січня 2018 року ОСОБА_8 загинув.

Після цього, син позивача ОСОБА_4 вирішив зайняти місце батька, забрати собі його бізнес, і про це заявив ОСОБА_2 Для цього після смерті батька він підбурював працівників не працювати із ОСОБА_2 , продовжував самостійно збувати товари через Інтернет-магазин www.plusplus. ІНФОРМАЦІЯ_3 .ua, який адміністрував. До спливу шестимісячного строку після смерті батька заявив ОСОБА_2 про свої спадкові права, у зв`язку з чим остання висловила йому свою письмову пропозицію щодо вирішення спору, яка була проігнорована. В результаті у спір вступила мати відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 , пред`явивши позов і заявивши про свої претензії на майно.

Відтак, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відзиві просили відмовити в задоволенні позову по суті в частині визнання права власності на нежитлову нерухомість, зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 :

- не брала жодної участі у придбанні земельної ділянки та складських приміщень, які фактично були придбані за власні кошти фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (з підстав передбачених ст.ст.57, 61 СК України, ст.52 ЦК України - щодо придбання одним з подружжя, який є фізичною особою - підприємцем майна за особисті кошти);

- не брала участі у реконструкції складських приміщень, внаслідок чого за спільні кошти ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_2 було створено нову річ новий об`єкт нерухомого майна (з підстав, передбачених ст.ст.331 та 332 ЦК України - щодо набуття права власності на нову річ).

Разом з тим, зважаючи на обізнаність позивача ОСОБА_1 у тому, що вона не є зареєстрованим співвласником спірного майна; не була стороною договорів його купівлі-продажу; майно реконструювалось ОСОБА_8 після розірвання шлюбу з позивачем та після реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 ; після реконструкції без будь-якої згоди позивача ОСОБА_8 одноособово зареєстрував на своє ім`я право власності на новозбудовані складські приміщення, - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявили про застосування до вимог позивача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу, строків позовної давності, передбачених ч.2 ст.72 СК України.

За переконаннями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вимога позивача про визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 до задоволення також не підлягає, оскільки ОСОБА_1 є одноособовим титульним її власником, її права не порушуються та не оспорюються, а тому не можуть захищатись в судовому порядку в обраний нею спосіб.

Також у відзиві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявили клопотання про неврахування судом під час розгляду справи, як підстави до задоволення первісного позову, його визнання дітьми позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , через те, що незважаючи на свій процесуальний статус відповідачів, вони є зацікавленими у вирішенні спору на користь позивача, яка є їх рідною матір`ю.

Крім того, 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах її малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області про визнання права власності на частки в нерухомому майні, набуті за час шлюбу та в порядку спадкування (т.2 а.с.112-126).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтувала підставами, які виклала у своєму відзиві на первісну позовну заяву.

Вказала, що спірне нежитлове нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 , фактично було придбане за власні кошти її чоловіка ОСОБА_8 , а тому за його життя було його особистою власністю. У шлюбі із ОСОБА_8 , за рахунок їхньої спільної праці та спільних коштів вони провели реконструкцію складських приміщень, окремо збудували два гаражі, а тому створили новий об`єкт нерухомого майна «Офісні та складські приміщення, паливна, гараж», право власності на який 13 січня 2015 року зареєстрував ОСОБА_8

Вважає, що дане нерухоме майно фактичне набуте 13 січня 2015 року нею з чоловіком у шлюбі, а тому з підстав, передбачених ст.60 СК України, є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Додатково ствердила, що спірне нежитлове нерухоме майно після його реконструкції, а також земельна ділянка після поліпшень, проведених внаслідок спільної праці та капіталовкладень із ОСОБА_8 в період їх шлюбу, істотно збільшились у своїй вартості, а тому на підставі ст.62 СК України можуть бути також визнані судом об`єктом їх спільної сумісної власності подружжя.

За таких умов фактично просила визнати офісні та складські приміщення, паливну, земельну ділянку площею 2108 м2, а також гараж площею 147,9 м2, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , в якій їй належить половина цього майна.

Іншу половину спірного нежитлового нерухомого майна, яка належала її покійному чоловіку ОСОБА_8 вважає необхідним поділити між усіма його спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках. Оскільки до кола спадкоємців майна чоловіка першої черги належать вона ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 , двоє його дітей від першого шлюбу відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також двоє його дітей від другого шлюбу малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то частка кожного з них в порядку спадкування за законом складає по 1/12 від спірного нежитлового нерухомого майна.

Тому, за зустрічним позовом в сукупності підстав для позовних вимог просила визнати за нею право власності на 7/12 частини об`єктів нерухомого майна: офісні та складські приміщення, паливна, земельна ділянка площею 2108 м2, а також гараж площею 147,9 м2, що за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, діючи в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , просила визнати за кожним з них право власності на частки, що становлять по 1/12 вказаного нежитлового нерухомого майна.

Разом з тим, зважаючи на первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , за якими вона просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 , об`єктом їх із ОСОБА_8 спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 заявила зустрічні позовні вимоги про визнання права власності за нею та її дітьми в розмірі по 1/12 частки у вказаній квартирі кожному в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 26 грудня 2018 року первісний та зустрічний позов були об`єднані в одне провадження (т.2 а.с.135-136).

11 січня 2019 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_4 , за яким він просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки усе спірне майно набувалося його батьком ОСОБА_8 та матір`ю ОСОБА_1 спільними зусиллями у шлюбі, а після його розірвання вони продовжували співпрацювати, разом розвинули його в результаті спільної праці, а ОСОБА_2 до спірного майна відношення не має (т.2 а.с.166).

27 березня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та її призначено до розгляду по суті.

03 червня 2019 року до суду надійшла заява позивача за первісним позовом ОСОБА_1 за якою вона відмовилась від частини позовних вимог, що стосуються квартири АДРЕСА_2 . Відтак за первісним позовом ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину приміщення, загальною площею 462,9 м2, на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 2018 м2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 в судових засіданнях свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Зустрічний позов визнали частково:

- в частині, що стосується складських приміщень за адресою: АДРЕСА_4 , визнали за ОСОБА_2 та її малолітніми дітьми право успадкувати частки у майні, яка належала ОСОБА_8 , без врахування частки (1/2 частини приміщення, загальною площею 462,9 м2), яка за переконаннями ОСОБА_1 , повинна належати їй, як майно набуте у шлюбі з ОСОБА_8 з підстав вказаних нею у первісному позові;

- в частині, що стосується земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , також визнали за ОСОБА_2 та її малолітніми дітьми право успадкувати частки у майні, яка належала ОСОБА_8 , без врахування частки (1/2 частини земельної ділянки загальною площею 2018 м2), яка за переконаннями ОСОБА_1 , повинна належати їй, як майно набуте у шлюбі з ОСОБА_8 з підстав вказаних нею у первісному позові;

- в частині, що стосується гаражів за адресою: АДРЕСА_4 , позовні вимоги визнали повністю, підтвердивши, що ОСОБА_1 не мала відношення до їх будівництва, а відтак не має жодних претензій на них;

- в частині, що стосується квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 позовні вимоги за зустрічним позовом також визнали повністю, зазначивши, що ця квартира є майном, яке перебувало у спільній сумісній власності її та ОСОБА_8 як подружжя, а тому ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_8 , яка перебувала з ним у шлюбі на час його смерті, а також їх малолітні діти, вправі успадкувати частку чоловіка (для дітей - батька) нарівні з іншими спадкоємцями.

Відповідачі за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у справі зайняли однакову позицію. Первісний позов своєї матері визнали повністю з підстав, зазначених у її позовній заяві, а зустрічний позов визнали частково, заперечивши його в частині, яка є ідентичною з позицією ОСОБА_1 ..

Відповідач за первісним позовом, а також третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову за зустрічним позовом ОСОБА_3 первісний позов заперечила повністю, стверджуючи, що на момент розірвання шлюбу у травні 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було досягнуто домовленостей про те, що ОСОБА_1 не буде претендувати на складські приміщення та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 . Взамін їй було залишено у власності квартиру АДРЕСА_2 , крім того вона отримала у власність магазин «Наталі» за адресою: АДРЕСА_9 , який ОСОБА_3 подарувала напередодні розлучення із сином, відділ елітної парфумерії у ньому, забезпеченням товару в який до смерті опікувався ОСОБА_8 Син також продовжував після розірвання шлюбу опікуватися матеріальним забезпеченням колишньої сім`ї. У зв`язку з цим за позицією ОСОБА_3 , її колишня невістка ОСОБА_1 не вправі претендувати на складські приміщення та земельну ділянку.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 первісний позов заперечили повністю з підстав, викладених у відзиві та зустрічному позові. Свої вимоги за зустрічним позовом з цих же підстав підтримали у повному обсязі.

Разом з тим, не відмовляючись від своїх позовних вимог, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 у судових засіданнях вказали на несправедливість власних претензій на квартиру по АДРЕСА_3 , яка АДРЕСА_10 праву повинна належати ОСОБА_1 Необхідність заявлення ними таких вимог була зумовлена несправедливими первісними вимогами ОСОБА_1 , а тому при вирішенні спору в частині квартири поклалися на розсуд суду.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування в судові засідання не з`явився, про судові засідання повідомлявся належним чином, до суду скерував заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, прийняти рішення в інтересах малолітніх дітей.

Під час судового розгляду справи задоволені клопотання сторін про їх допити як свідків в цій справі.

Так, опитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 фактично підтвердила власну позицію, викладену нею у позовній заяві. Вказала, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 з 1994 по 2008 рік. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_12 та дочка ОСОБА_13 . Від самого початку спільних сімейних відносин вона із чоловіком організували підприємницьку діяльність, здійснювали гуртові придбання та продаж у роздріб товарів побутової хімії та косметики. З 1993 року працювала викладачем, однак допомагала чоловіку в організації власного бізнесу. Орендували разом торгові точки. У 1997 році батьки ОСОБА_1 придбали для неї квартиру АДРЕСА_11 , яку вона разом із чоловіком переобладнали під магазин «Наталі». В той же час вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_2 , де зробили ремонт та почали спільно проживати. За спільні кошти у 2003 році придбали складські приміщення та земельну ділянку, які використовували для зберігання товарів, які продавались у магазині «Наталі», а також магазині «Плюс», приміщення якого орендували. Спільно проживали до 2008 року, коли ОСОБА_8 заявив про розлучення. Розлучення відбулось без конфліктів та жодних письмових чи усних домовленостей про поділ майна, оскільки в цьому потреби не було. Фактично вийшовши із залу суду, разом сіли у один автомобіль та поїхали на роботу. У складських приміщеннях разом обладнали офіси та впродовж шлюбних відносин, а так само після розірвання шлюбу, продовжили спільне підприємництво. ОСОБА_8 займався поставками товарів на склади, вона здійснювала продаж товарів елітної парфумерії у магазині «Наталі». Така співпраця тривала до моменту смерті ОСОБА_8 у 2018 році. Про порушення своїх прав власності на нерухоме майно дізналась після смерті ОСОБА_8

Опитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 підтвердила наявність фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_8 в період з 1994 по 2008 рік. Однак зазначила, що фактично із 2006 року шлюбні відносини між ними припинились. З цього часу ОСОБА_8 жив у матері окремо від своєї сім`ї. Приблизно із 2006 року у нього почались відносини із ОСОБА_2 , яка цього ж року переїхала жити до них. У 2008 році ОСОБА_2 завагітніла, а тому ОСОБА_8 вирішив розірвати шлюб із ОСОБА_1 При розлученні між ними вирішувалися питання щодо поділу майна, внаслідок яких син віддав ОСОБА_1 магазин «Наталі» та квартиру на АДРЕСА_3 , взамін остання обіцяла не претендувати на складські приміщення. Таким чином, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу та до цього часу займалась лише продажем товарів у відділі елітної парфумерії у магазині «Наталі», а до складських приміщень не мала жодного відношення. Після розлучення ОСОБА_8 розвивав свій бізнес разом із ОСОБА_2 , яка допомагала йому у вирішенні всіх питань. Спільними зусиллями нове подружжя розбудувало складські приміщення, на які тепер безпідставно претендує колишня дружина її сина.

Опитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 фактично підтвердив пояснення своєї матері ОСОБА_1 з приводу спільного проживання із батьком ОСОБА_8 в період їх шлюбу. Вказав, що до смерті батька разом із ним також розвивав його бізнес, був адміністратором створеного Інтернет-магазину www.plusplus ІНФОРМАЦІЯ_3 , за допомогою якого вони здійснювали продаж товару. Підтвердив, що за життя батька у сім`ї не виникало жодних непорозумінь, спір з`явився лише після його смерті.

Опитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 фактично підтвердила пояснення матері ОСОБА_1 з приводу їх спільного проживання із ОСОБА_8 в час шлюбу.

Опитана в судовому засіданні як свідок відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 пояснила, що познайомилась із ОСОБА_8 у 2006 році. Від того часу у них склалися близькі стосунки, а з кінця 2006 року вони почали спільно проживати у ОСОБА_3 З лютого 2007 року ОСОБА_8 була прийнята на роботу на посаду менеджера збуту. Надалі вони разом переїхали проживати у нову квартиру. У травні 2008 року ОСОБА_8 розлучився із ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 2008 року у них народилась дочка ОСОБА_9 . Після народження дитини, у зв`язку з великими кредитними заборгованостями, вирішила не йти у декретну відпустку, а працювати разом із ОСОБА_8 . Із ним зареєструвала шлюб 29 вересня 2009 року. У зв`язку із придбанням протягом 2009 року нових магазинів, почала допомагати чоловіку у здійсненні гуртової торгівлі. Її робоче місце знаходилось на території спірних складських приміщень, поруч із чоловіком. У зв`язку із розширенням бізнесу протягом 2012-2015 років вони за спільні кошти, а також кошти, які чоловік отримував у кредит, провели повну реконструкцію складських приміщень, надбудували другий поверх, провели ремонтні роботи, створили офісні приміщення, окремо побудували гаражне приміщення. З 2015 року ОСОБА_8 за кошти від підприємницької діяльності було створено Інтернет-магазин, до адміністрування якого він залучив свого старшого сина ОСОБА_4 , на якого було оформлено доменне ім`я сайту. Однак останній у 2017 році заявив, що йде від батька, а тому зобов`язався повернути Інтернет-магазин, власноручно написав батькові розписку, однак не встиг переоформити доменне ім`я сайту, оскільки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 січня 2018 року загинув. Після смерті батька ОСОБА_4 заявив про свої права на успадкування бізнесу в цілому, підбурював працівників працювати з ним, змінив паролі доступу до Інтернет-магазину, забрав частину товару. Претендуючи на лідерство у організованому батьком підприємстві, ОСОБА_4 до своєї мети, спрямованої на позбавлення ОСОБА_2 частки у спірному майні, залучив свою матір ОСОБА_1 , від імені якої було подано позов у даній справі. Підтвердила умови та домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 при їх розлученні, а тому вказала, що остання не має права на будь-які частки у складських та офісних приміщеннях, а також земельній ділянці, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 .

За клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_1 допитано у справі як свідка її батька ОСОБА_14 , який в судовому засіданні пояснив, що його дочка ОСОБА_1 із 1994 році перебувала у шлюбі із ОСОБА_8 Зазначив, що тоді ж подарував своїй дочці у власність квартиру, що знаходилась у АДРЕСА_12 . Із чоловіком вони прожили у шлюбі до 2008 року, мають двох дітей: сина ОСОБА_4 та дочку ОСОБА_5 . Крім того вказав, що після розірвання шлюбу вони вирішили не ділити майно в обмін на взаємну допомогу, однак після розлучення спільного бізнесу не вели. У дочки був свій відділ елітної парфумерії у магазині « ОСОБА_15 ».

Інші свідки у справі були допитані за клопотанням сторони позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що була у хороших відносинах за життя із ОСОБА_8 , працювала у нього з листопада 2005 року на посаді менеджера із збуту побутової хімії та косметики. Є його та ОСОБА_2 кумою. Вказала, що ОСОБА_1 підприємницькою діяльністю із чоловіком за період їх шлюбу не займалась, оскільки працювала вчителем. Остання зараз є власником магазину «Наталі». Участі у реконструкції складських приміщень на АДРЕСА_13 Шухевича АДРЕСА_9 не брала. Натомість ОСОБА_2 разом із ОСОБА_8 спільно працювала із 2007 року. Планувала реконструкцію складських приміщень, замовляла товари. У 2008 році із слів ОСОБА_8 дізналась про усну домовленість щодо розподілу майна при розлученні із ОСОБА_1 , за якою останній передав у її власність дві квартири, в одній з яких знаходився магазин «Наталі», а також зобов`язався матеріально забезпечувати ОСОБА_1 та дітей від першого шлюбу щомісячно виплачуючи їм 10000 гривень. Жодних спорів з приводу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за його життя не було. Після смерті ОСОБА_8 , його син ОСОБА_4 кликав її до себе на роботу, однак свідок відмовилась, і з лютого 2018 року працює разом із ОСОБА_2

Допитана свідок ОСОБА_17 пояснила, що з 2006 року надавала ОСОБА_8 послуги у здійсненні бухгалтерського обліку його підприємницької діяльності. Вказала, що раніше також допомагала провадити бухгалтерський облік його матері ОСОБА_3 та сину ОСОБА_4 , які також були оформлені приватними підприємцями. ОСОБА_1 не здійснювала підприємницької діяльності. Реконструкцію складських приміщень проводили ОСОБА_8 та його друга дружина ОСОБА_2 , усі рішення з цього питання вони приймали спільно. ОСОБА_2 була оформлена на роботі у ОСОБА_8 із 2007 року. Впродовж 2007-2008 років ОСОБА_2 отримувала заробітну плату у ОСОБА_8 , а з 2008 року оформлена приватним підприємцем та фактично здійснювала підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_4 , разом із своїм чоловіком до його смерті.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що з 2006 року працював вантажником на складських приміщеннях ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_4 . Останній самостійно займався підприємницькою діяльністю, був «мозком» компанії, його перша дружина йому в цьому не допомагала. Як до реконструкції, так і після її проведення, він ОСОБА_1 у офісних та складських приміщеннях не бачив, товар на склад вона не поставляла, а також зі складу ніколи не отримувала. Натомість ОСОБА_2 з 2007 року здійснювала організаційні функції у підприємництві, проводила контроль за належним зберіганням товарів, розподілу його за асортиментом. Реконструкція складських приміщень проводилась ОСОБА_8 з участю ОСОБА_2 Остання на даний час є роботодавцем свідка.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні вказав, що працював у ОСОБА_8 на посаді водія, а потім менеджера із збуту товарів із 2001 року, крім періоду 2005-2007 років, оскільки в цей час перебував на заробітках в Італії. Ствердив, що на початку здійснення ОСОБА_8 підприємницької діяльності його перша дружина ОСОБА_1 надавала йому допомогу, - здійснювала продаж товарів на базарі. Однак пізніше, в тому числі після придбання складських приміщень, він її не бачив. Натомість з 2007 року у житті ОСОБА_8 з`явилась ОСОБА_2 , яка спочатку прийшла до нього на роботу, а у 2008 році стала його дружиною.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що із 2009 року працювала продавцем-консультантом у магазині «Плюс» (м. Нововолинськ, проспект Перемоги, 18), який належав ОСОБА_8 Вказала, що ОСОБА_2 є директором вказаного магазину із 2009 року, натомість ОСОБА_1 працювала викладачем у технікумі, а крім того ОСОБА_8 їй залишив відділ парфумерії у магазині «Наталі». Свідку невідомі факти спільної діяльності ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні вказала, що працювала у ОСОБА_8 на посаді продавця, а тепер торгового агента, із 2009 року, на даний час її роботодавцем є ОСОБА_2 Ствердила, що у ОСОБА_8 був свій відділ продажу товарів хімії у магазині «Наталі» у місті Нововолинську, натомість у його колишньої дружини ОСОБА_1 у цьому ж магазині був парфумерний відділ.

Заслухавши позиції сторін, опитавши заявлених ними свідків та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні правовідносини, які виникли між сторонами, та прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 57 СК України встановлюються винятки із загального правила набуття спільної сумісної власності подружжя, зокрема: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна.

За змістом цих норм належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Як встановлено у справі, 07 серпня 1994 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 . Вказаний факт сторонами не заперечувався.

04 травня 1995 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_6 дочка ОСОБА_5 , що підтверджено відповідними копіями свідоцтв про їх народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.28-29).

07 червня 1999 року ОСОБА_8 зареєструвався як фізична особа підприємець, що засвідчено відповідною копією свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (т.1 а.с.159).

Підприємницька діяльність ОСОБА_8 полягала спочатку у роздрібній, а потім і гуртовій торгівлі товарами побутової хімії, парфумерними та косметичними товарами.

З метою розширення підприємницької діяльності, на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 26 квітня 2003 року ОСОБА_8 у ТОВ «Колос» було придбано у власність будівлю в цілому загальною площею 462,9 м2, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.7-8).

Рішенням Нововолинської міської ради Волинської області № 17/19 від 20 грудня 2007 року вулицю Галана у місті Нововолинську перейменовано на вулицю Генерала Шухевича (т.1 а.с.37), надалі також змінено нумерацію будівлі на «2б».

Наданою позивачем за первісним позовом копією плану приміщень підтверджено, що загальна площа будівлі на момент її придбання становила 462,9 м2 (т.1 а.с.9).

Право власності на придбане нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_5 , було зареєстроване за ОСОБА_8 05 листопада 2003 року, що підтверджується копією відповідного Витягу про реєстрацію права власності на нього № 1913504 (т.1 а.с.10).

Копією довідки відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 225 від 21 жовтня 2004 року також підтверджується про те, що ОСОБА_8 належить будівля за адресою: АДРЕСА_14 (т.1 а.с.34).

У відповідності до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 23 грудня 2004 року, підприємець ОСОБА_8 у Нововолинської міської ради Волинської області придбав земельну ділянку площею 2108 м2 для обслуговування вказаних вище складських приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_14 за ціною 46744 гривень на умовах розстрочки до 20 грудня 2005 року (т.1 а.с.14).

Поданими стороною ОСОБА_2 копіями платіжних доручень стверджується про те, що саме підприємець ОСОБА_8 протягом 28 грудня 2004 року 08 лютого 2006 року провів повну виплату коштів за придбану земельну ділянку (т.2 а.с.38-44).

17 жовтня 2006 року за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2108 м2 (кадастровий номер НОМЕР_3 ) для обслуговування складських приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_14 , що стверджується копією відповідного Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 , виданим Нововолинською міською радою (т.1 а.с.15-16).

Копіями Витягу з Державного реєстру правочинів № 629598 та від 31 грудня 2004 року та Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 629587 від 31 грудня 2004 року, стверджується про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_22 (т.1 а.с.18, 19).

Копіями сторінок будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в квартирі АДРЕСА_2 стверджується про те, що ОСОБА_1 спільно із своїми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із 05 квітня 2005 року по даний час зареєстровані та проживають у цій квартирі.

Факт реєстрації права власності в цей час на дану квартиру за ОСОБА_1 також не заперечувався сторонами.

Відтак, судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка та нежитлові складські приміщення за адресою: АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 також квартира за адресою: АДРЕСА_16 , були придбані в період шлюбу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_8 Право власності на нежитлове нерухоме майно було оформлене за ОСОБА_8 , який також використовував його для підприємницької діяльності. Право власності на квартиру, яка використовувалась для проживання сім`ї, було оформлено за ОСОБА_1 .

Вказані фактичні дані не оспорювалися сторонами, підтверджені ними, документально та свідками у справі.

Однак, як встановлено показаннями сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також підтверджується рішенням Нововолинського міського суду від 26 травня 2008 року у справі № 2-945-08 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, сімейні відносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 припинились з 2005 року.

Як встановлено вказаним рішенням суду, доводами ОСОБА_8 щодо розірвання шлюбу було те, що сімейне життя у них із ОСОБА_1 не склалося, вони з дружиною різні люди у яких різні погляди на сімейне життя, несумісні характери. У подружжя немає спільного бюджету і господарства. З 2005 року не підтримують подружніх відносин та проживають окремо, тому вважає, що примирення і збереження сім`ї є неможливим, оскільки сім`я існує формально, просив позов задовольнити. На попередньому судовому засіданні ОСОБА_1 вказані позовні вимоги визнала повністю (т.1 а.с.178).

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Незважаючи на заперечення у даній справі позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо припинення фактичних шлюбних відносин із її колишнім чоловіком з 2005 року, суд вважає вказаний встановленим на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України, зважаючи також і на те, що у його спростування ОСОБА_1 не подала жодного доказу.

У відповідності до ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Аналізуючи хронологію наступних подій судом встановлено, що незважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 із 2005 року та за час їхнього окремого проживання, останній продовжив самостійно розвиток своєї підприємницької діяльності, а також вклав чималі кошти і зусилля у поліпшення спірного нерухомого майна.

Так, 01 лютого 2008 року ОСОБА_8 уклав із АКБ «Укрсоцбанк» договір відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К, за яким отримав у користування 560 000 гривень (т.1 а.с.161-171).

29 лютого 2008 року ОСОБА_8 отримав висновок № 1388 державного пожежного нагляду по наміченій земельній ділянці на реконструкцію приміщень під склад на надбудову офісі та будівництво гаража по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.233).

Крім того, він же отримав у житлово-комунальному об`єднанні Нововолинської міської ради технічні умови на відведення зливних вод від реконструкції підвальних приміщень під склад, надбудови офісних приміщень та будівництва гаража, а також у ВДАІ м. Нововолинська технічні умови щодо підведення під`їзних шляхів, облаштування прилеглої території після реконструкції вказаних приміщень, у підприємстві «Нововолинськводоканал» технічні умови на облаштування каналізації внаслідок реконструкції (т.1 а.с.231, 232, 233, 234).

27 березня 2008 року ОСОБА_8 затвердив у відділі містобудування та архітектури Нововолинського міськвиконкому архітектурно-планувальне завдання № 58/2008 на реконструкцію нежитлової споруди загальною площею 462,9 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 (т.1 а.с.226-230).

05 травня 2008 року ОСОБА_8 звернувся до Нововолинського міського суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. У позовній заяві ствердив про те, що з 2005 року не підтримував із нею подружніх відносин та проживав окремо, у подружжя немає спільного бюджету і господарства (т.1 а.с.178).

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 26 травня 2008 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було розірвано (т.1 а.с.178-179).

Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 03 вересня 2008 року засвідчено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.20).

За доводами сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у цей період часу, тобто після подання позову про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 та до винесення рішення судом, було досягнуто спільної згоди про поділ майна подружжя, за якою ОСОБА_1 погодилась без зволікань розірвати шлюб та не претендувати на комерційну нерухомість (спірні складські приміщення і земельну ділянку) та аліменти. Взамін ОСОБА_8 залишив у користуванні ОСОБА_1 та дітей чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , передав для позивача ОСОБА_1 товари (відділ елітної парфумерії в магазині «Наталі») на суму близько 20 000 доларів США, взяв на себе обов`язки по сплаті заборгованості за кредитним договором, яка станом на 13 травня 2008 року становила 554838, 65 грн., зобов`язався допомагати дітям без сплати аліментів. Крім того, матір ОСОБА_8 - відповідач ОСОБА_3 15 травня 2008 року подарувала ОСОБА_1 приміщення магазину косметики та побутової хімії «Наталі» загальною площею 65, 2 м2, який на той час вже було відкрито по вулиці Св АДРЕСА_9 .

Вказані доводи сторін підтверджені у справі поданими ними доказами, зокрема копією довідки АКБ «Укрсоцбанк», якою стверджується про те, що станом на 13 травня 2008 року кредитна заборгованість ОСОБА_8 за договором відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К становила 554838, 65 гривень (т.1 а.с.173).

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відтак, в разі укладення вказаного договору в інтересах сім`ї, у ОСОБА_1 виникав обов`язок здійснювати погашення боргу за вказаним кредитним договором солідарно із ОСОБА_8 , однак як вбачається з матеріалів справи останній самостійно, без допомоги останньої, виконав усі умови усної домовленості з колишньою дружиною та умови договору відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К, сплатив тіло кредиту та проценти за його користування у повному обсязі.

Поданими стороною ОСОБА_2 копіями квитанцій стверджується про те, що ОСОБА_8 протягом січня 2009 року вересня 2013 року самостійно після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту за договором відновлювальної кредитної лінії № 080/22.2-086К (т.2 а.с.16-28).

Отже, вказаний факт є підтвердженням того, що ОСОБА_8 виконав частину домовленостей із ОСОБА_1 при розлученні.

Крім того, 15 травня 2008 року, тобто після подання її сином ОСОБА_8 до суду позовної заяви про розірвання шлюбу та до прийняття судом рішення у справі, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 приміщення магазину косметики та побутової хімії «Наталі», який знаходиться у будинку АДРЕСА_9 , що підтверджено у справі копією відповідного договору дарування (т.1 а.с.175-176).

Вказаний факт є також безсумнівним підтвердженням доводів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо домовленостей при розлученні ОСОБА_1 із своїм чоловіком ОСОБА_8 з приводу поділу їхнього майна. Інший мотив вчинення такого правочину матері ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 у справі доведений не був.

У відповідності до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.2 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

На підставі ч.3 ст.69 СК України, договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , як до розірвання шлюбу, так і після розірвання шлюбу, жодного договору про поділ нерухомого майна у письмовій формі не укладали та у нотаріуса не посвідчували, що є черговим підтвердженням того, що в період розірвання шлюбу вони один до одного претензій щодо поділу нерухомого майна не мали, а продовжили залишатися титульними власниками кожен своєї нерухомості.

В той же час поясненнями сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також свідка ОСОБА_14 , який є рідним батьком позивача за первісним позовом, встановлено, що ОСОБА_1 після розірвання шлюбу отримала у розпорядження та керувала відділом елітної парфумерії у магазині «Наталі», який перейшов у її власність від ОСОБА_3 за договором дарування

Вказаний факт також є підтвердженням виконання ОСОБА_8 своїх домовленостей із ОСОБА_1 щодо поділу майна при розірванні шлюбу.

Разом з тим, показаннями тих же свідків встановлено, що діяльність вказаного відділу елітної парфумерії у магазині «Наталі» жодним чином не пов`язувалась із підприємницькою діяльністю ОСОБА_8 з приводу використання спірних нежитлових об`єктів нерухомого майна. Товари, які збувалися у вказаному відділі у спірних складських приміщеннях не зберігались. Адміністративна робота з приводу організації роботи та керівництва вказаним відділом у магазині «Наталі» із офісних приміщень на АДРЕСА_17 , не проводилась.

У відповідності до витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 18 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_1 , вона була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності лише з 11 вересня 2009 року, тобто через рік після розірвання шлюбу із ОСОБА_8 .. За видом діяльності здійснювала роздрібну торгівлю косметичними та парфумерними товарами. 27 грудня 2016 року зареєстровано припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем (т.1 а.с.206-208).

Поясненнями сторін встановлено, що ОСОБА_8 окремо від ОСОБА_1 також здійснював роздрібну торгівлю товарами побутової хімії у магазині «Наталі», однак займав (орендував без укладення відповідного договору) для цього інший відділ.

Однак, така діяльність не може свідчити про спільну підприємництво, оскільки товари були різного виду, у відділи поставлялися окремо, прибуток від їх збуту також був окремим, не був спільним та не ділився між ОСОБА_1 та ОСОБА_8

Окремі випадки надання допомоги ОСОБА_8 своїй колишній дружині у здійсненні підприємницької діяльності не може розцінюватись судом як спільна підприємницька діяльність колишнього подружжя.

Також доведеними у справі були факти надання ОСОБА_8 матеріальної допомоги своїм дітям після розлучення без сплати аліментів. Так, за доводами сторін він до своєї смерті забезпечував навчання своєї дочки ОСОБА_5 у Львівському медичному національному університеті імені Д. Галицького, а крім того оформив до себе на роботу та виплачував заробітну плату своєму сину ОСОБА_4 , доручив йому адміністрування інтернет-магазину.

Не заперечували сторони також фактів надання ОСОБА_8 окремої матеріальної допомоги своїй першій сім`ї.

30 вересня 2008 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_6 (т.1 а.с.181).

Вказаний факт є також підтвердженням доводів ОСОБА_2 з приводу близьких відносин із ОСОБА_8 до розірвання ним шлюбу із ОСОБА_1 та спростовує доводи останньої про те, що у неї із ОСОБА_8 тривали сімейні відносини до дня розлучення.

Разом з тим юридичне значення у справі також мають факти того, що 18 грудня 2008 року ОСОБА_2 зареєструвалась фізичною особою-підприємцем, що підтверджено нею копією відповідного свідоцтва про державну реєстрацію серії НОМЕР_7 (т.1 а.с.183-184) та почала здійснювати свою підприємницьку діяльність фактично спільно із ОСОБА_8

Так, ОСОБА_2 із 2007 року активно допомагала ОСОБА_8 своєю фізичною працею у здійсненні підприємницької діяльності, а з часу реєстрації як фізичної особи-підприємця, нарівні з ним,маючи своє робоче місце на території спірних складських приміщень по АДРЕСА_4 , вирішувала всі питання ведення бізнесу, організовувала роботу працівників. Вказаний факт підтверджений поясненнями сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Крім того, 29 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджено копією відповідного свідоцтва серії НОМЕР_8 (т.1 а.с.210).

Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу із першою дружиною, ОСОБА_8 не здійснював жодних робіт по реконструкції спірного нерухомого майна протягом трьох років, однак за цей час вживав відкриті та активні дії до підготовки реконструкції. Вказані дії щодо нерухомого майна від початку він вчиняв без жодного погодження із своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 .

Так, відмовою у наданні дозволу на виконання будівельних робіт від 18 серпня 2008 року № 20, а також повідомленням про повернення декларації № ВЛ 0 від 19 липня 2011 року, які були видані інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Волинській області (т.1 а.с.236, 237), стверджується, що протягом 2008-2011 років реконструкцію спірних складських приміщень ще не було розпочато.

13 листопада 2008 року ОСОБА_8 подав замовлення № 031, за яким було розроблено робочий проект реконструкції підвальних приміщень під склад, надбудови під офісні приміщення, будівництва гаража по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.212-225).

Витягом з рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області № 306 від 17 вересня 2010 року «Про будівництво нових будівель і споруд, перепланування та реконструкцію приміщень» встановлено, що ОСОБА_8 дозволено розробити проект реконструкції існуючої нежилої будівлі, належної йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 26 квітня 2003 року, а саме реконструкцію приміщень бару під складські приміщення та паливну, надбудову другого поверху під офісні приміщення та будівництво гаражних боксів на земельній ділянці на АДРЕСА_17 , яка належить підприємцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки (т.1 а.с.35).

Поданими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довідками з ГУ ДФС у Волинській області, звітами суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи платника податку за 2004-2015 роки та розрахунками доходів стверджується про те, що із 2003 по 2006 рік ОСОБА_8 здійснював підприємницьку діяльність самостійно, із 2006 року разом із матір`ю ОСОБА_3 , а з 2009 року також із ОСОБА_2 . Їхні доходи від підприємницької діяльності були стабільними та протягом 2013-2015 років суттєво зросли (т.1 а.с.189-204).

Копіями сторінок загальних журналів щодо реконструкції існуючої нежилої будівлі під бар, складські приміщення та паливну, надбудову другого поверху під офісне приміщення та будівництва гаражних боксів, підтверджується фактичне проведення робіт по їх реконструкції впродовж 10 жовтня 2011 року до 05 червня 2013 року (т.1 а.с.239-258).

У відповідності до копії довідки відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 07-15/399 від 16 грудня 2014 року, офісно-складські приміщення, паливна та гаражні бокси, загальною площею 848,1 м2, реконструкцію яких здійснив ОСОБА_8 (підстава декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 28 листопада 2014 року № ВЛ 97), на земельній ділянці, що належить забудовнику згідно державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2004 року, № 57, розташовані за адресою: АДРЕСА_17 (т.1 а.с.36).

06 жовтня 2014 року ПП «Волиньексперт» на замовлення ОСОБА_8 було виготовлено технічні паспорти на реконструйовані об`єкти: «Офісні та складські приміщення, паливну», а також новозбудований «гараж», що розташовані на АДРЕСА_4 .

У відповідності до поданих копій зазначених технічних паспортів після реконструкції площа першого поверху приміщень склала 495,9 м2; другого поверху 204,3 м2, а разом 700,2 м2. Крім того, на цій же земельній ділянці було збудовано гараж на два гаражних бокси загальною площею 147,9 м2 (т.2 а.с.2-14).

Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32147399 від 13 січня 2015 року, стверджується про те, що 03 грудня 2013 року за ОСОБА_8 було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Офісні та складські приміщення, паливна» загальною площею 700,2 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.12)

Вказаний факт також підтверджується копією свідоцтва про право власності № 32147105 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.11, т.2 а.с.131).

Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32143868 від 13 січня 2015 року, стверджується про те, що 12 січня 2015 року за ОСОБА_8 було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Гараж» загальною площею 147,9 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.17).

Вказаний факт також підтверджується копією свідоцтва про право власності № 32143371 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.13, т.2 а.с.132).

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 стверджується, що 18 ІНФОРМАЦІЯ_7 2016 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_7 (т.2 а.с.129).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер, що стверджено копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_10 (т.1 а.с.21).

У відповідності до матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 12/2018 до майна померлого ОСОБА_8 , спадщину після його смерті прийняли його діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також мати ОСОБА_3 , які подали у встановленому порядку заяви про прийняття спадщини нотаріусу.

02 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із листом від 26 лютого 2018 року щодо можливого врегулювання спору про поділ майна, що належало ОСОБА_8 в позасудовому порядку, запропонувавши їм грошову компенсацію за спадкове майно (т.2 а.с.32-33).

11 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із листом від 07 травня 2018 року щодо можливого врегулювання спору про поділ майна, що належало ОСОБА_8 в позасудовому порядку, заявивши про свої права на частку у ньому (т.1 а.с.38-40).

Вирішуючи питання про правовий режим власності, а також належність спірного нерухомого майна, судом за доводами сторін встановлено наступні правовідносини.

Одним із доводів відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та її представника було те, що земельна ділянка та складські приміщення були придбані ОСОБА_8 за особисті кошти, які він отримав від підприємницької діяльності та використовувались ним в подальшому для підприємництва, тобто є його особистою власністю, яка не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу.

Суд не погоджується із такою позицією сторони з наступних підстав.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Статтею 52 ЦК України визначено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.

Верховний Суд у своїй практиці також від вказаної позиції не відступає (постанова від 10 липня 2019 року у справі № 613/1521/14-ц).

Відтак для визначення правового статусу майна придбаного за час шлюбу, обов`язковим є встановлення джерела коштів за які його було придбано.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не подаючи жодних доказів на підтвердження своїх доводів, стверджувала, що усе спірне нерухоме майно було придбане нею та її чоловіком за кошти, які вони отримали від спільної підприємницької діяльності.

Аналогічно стороною відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 також не було подано суду жодного доказу на підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбане за особисті кошти ОСОБА_8

Інші сторони, крім власних доводів в судових засіданнях, участі у процесі доказування не брали взагалі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 10 жовтня 2018 року у справі № 127/8214/15-ц).

Аналіз ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Таку ж правову позицію встановила вірною Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Стороною відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та іншими сторонами у справі не було подано жодного доказу у підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_8 за його особисті кошти, відтак суд не вбачає підстав для відступлення від вищезазначеної правової презумпції, а отже приходить до висновку про те, що земельна ділянка та нежитлові складські приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_15 також квартира за адресою: АДРЕСА_16 , які були придбані у шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 станом на день їх придбання були спільним сумісним майном подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У відповідності до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Згідно ч.ч.2 та 3 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Як встановлено за поданими доказами у справі позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що:

-вона не була стороною договорів купівлі-продажу будівлі та земельної ділянки, не була зареєстрованим власником вказаного нерухомого майна. Протягом усього часу володіння спірним майном здійснював виключно ОСОБА_8 , який розпоряджався вказаним нерухомим майном на власний розсуд та використовував його у своїй підприємницькій діяльності;

-05 травня 2008 року ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом до неї про розірвання шлюбу. У позовній заяві ствердив, що з 2005 року не підтримував із нею подружніх відносин та проживав окремо, у подружжя немає спільного бюджету і господарства. (т.1 а.с.178);

- рішенням суду від 26 травня 2008 року шлюб між нею та ОСОБА_8 було розірвано (т.1 а.с.178-179);

-29 вересня 2009 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 (т.1 а.с.210);

-спірне нерухоме майно реконструювалось протягом 2011-2013 року в період шлюбу ОСОБА_8 із ОСОБА_2 , а відтак з презумпцією, що за їх спільні кошти;

-після реконструкції у 2013 році майно фізично та юридично перестало існувати в тому вигляді, в якому його було придбано та оформлено;

-13 січня 2015 року ОСОБА_8 , перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 зареєстрував право власності на реконструйовану комерційну нерухомість на своє ім`я.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_8 у 2008 році та в період шлюбу останнього із ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом ОСОБА_1 жодним чином не цікавилася долею нерухомості, не брала участі у її утриманні та реконструкції, не отримувала від її використання прибутків.

Натомість ОСОБА_1 чітко усвідомлювала, що вказаною діяльністю займається її колишній чоловік із новою дружиною, які в будь-який момент вправі були розпорядитися спірною нерухомістю на власний розсуд.

В період життя ОСОБА_8 , його колишня дружина ОСОБА_1 протягом 10 років мала можливість звернутись до нього із вимогами про розподіл спірного майна, однак цього не робила, хоч повинна була, могла і усвідомлювала перспективу заперечень її претензій щодо спірного майна ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , адже після реконструкції спірного нерухомого майна його вартість зросла у кілька раз.

Вказаний факт, на переконання суду, також підтверджує домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 про розподіл майна подружжя під час розірвання шлюбу.

ОСОБА_1 звернулась до суду після смерті ОСОБА_8 з позовними вимогами до його дружини. Причиною звернення до суду вказала те, що ОСОБА_2 перестала виділяти кошти на оплату навчання та проживання дочки та створила неналежні умови праці синові, а тому він був змушений залишити своє робоче місце в офісі.

В судових засіданнях інших підстав за яких вона вважала порушеними свої права та інтереси ОСОБА_1 та її представник не вказували, належними доказами не доводили.

У зверненні до відповідачів за первісним позовом з приводу досудового врегулювання спору (т.1 а.с.38) ОСОБА_1 як підставу вимоги своєї частки у спірному майні зазначила лише те, що вона перебувала з 1994 року по 2008 рік у шлюбі із ОСОБА_8 при цьому обґрунтування порушення своїх прав не навела. Таким чином суд сприймає таке звернення як формальну підставу для поновлення строків звернення до суду із позовом.

В даному випадку суд погоджується із доводами відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що утримання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та її дітей є не обов`язком відповідачів, а лише їх правом. Вказані правовідносини не мають жодного відношення до права володіння, розпорядження та користування спірним нерухомим майном, а відтак не мають жодного правового значення для справи.

У зв`язку з цим суд прийшов до висновку про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права власності на спірну нерухомість.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У матеріалах справи міститься клопотання відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу строку позовної давності від 19 червня 2018 року (т.1 а.с.145-148, 157).

Оскільки позивач за первісним позовом ОСОБА_1 26 травня 2008 року чітко знала, що при розірванні шлюбу із ОСОБА_8 можуть порушуватись її права власності, однак протягом більш як 10 років з вимогами про їх захист до суду не зверталась, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 з підстав, передбачених ч.2 ст.72 СК України, у зв`язку із застосуванням позовної давності.

Щодо зустрічного позову про визнання права власності на частки в нерухомому майні, набуті за час шлюбу та в порядку спадкування, суд прийшов до наступних висновків.

За встановленими судом фактичними обставинами справи та у зв`язку із відмовою в задоволенні первісного позову, ОСОБА_8 за життя та в момент укладення шлюбу із ОСОБА_2 29 вересня 2009 року був власником складського приміщення загальною площею 462,9 м2, та земельної ділянки площею 0,2108 га для обслуговування даного складського приміщення за адресою: АДРЕСА_17 .

На території вказаних об`єктів нерухомості ОСОБА_8 здійснював власну підприємницьку діяльність.

Однак, ще до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 він із 2006 року почав проживати з нею однією сім`єю, вести спільне господарство та побут.

У 2007 році ОСОБА_8 оформив ОСОБА_2 до себе на роботу на посаду менеджера збуту.

30 вересня 2008 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_6 (т.1 а.с.181).

З часу реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи підприємця18 грудня 2008 року (т.1 а.с.183-184), вона почала здійснювати свою підприємницьку діяльність фактично спільно із ОСОБА_8 , нарівні з ним,маючи своє робоче місце на території спірних складських приміщень по АДРЕСА_17 , вирішувала всі питання ведення бізнесу, організовувала роботу працівників.

Вказаний факт підтверджений поясненнями сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21

29 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджено копією відповідного свідоцтва серії НОМЕР_8 (т.1 а.с.210).

За період спільного проживання однією сім`ю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 та за час їхнього шлюбу вони спільними зусиллями розвивали свою підприємницьку діяльність, отримували стабільний дохід, розмір якого систематично від року в рік збільшувався, що також підтверджено довідками про їх доходи, отримані з ГУ ДФС у Волинській області (т.1а.с.189-204, т.2 а.с.171).

За період шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 спірне нежитлове нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , зазнало значної реконструкції, збільшилось, у кілька разів зросло у вартості.

Вказаний факт підтверджено у справі доказами, на які суд вже посилався у вказаному рішенні, а саме: копіями сторінок загальних журналів щодо реконструкції існуючої нежилої будівлі під бар, складські приміщення та паливну, надбудову другого поверху під офісне приміщення та будівництва гаражних боксів (т.1 а.с.239-258), технічними паспортами від 06 жовтня 2014 року на реконструйовані об`єкти: «Офісні та складські приміщення, паливну», а також новозбудований «гараж», що розташовані на АДРЕСА_4 .

У відповідності до поданих копій зазначених технічних паспортів після реконструкції площа першого поверху приміщень склала 495,9 м2; другого поверху 204,3 м2, а разом 700,2 м2. Крім того, на цій же земельній ділянці було збудовано гараж на два гаражних бокси загальною площею 147,9 м2 (т.2 а.с.2-14).

Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32147399 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.12), копією свідоцтва про право власності № 32147105 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.11, т.2 а.с.131) стверджується про те, що 03 грудня 2013 року за ОСОБА_8 було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Офісні та складські приміщення, паливна» загальною площею 700,2 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 б

Також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32143868 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.17) та копією свідоцтва про право власності № 32143371 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.13, т.2 а.с.132) стверджується про те, що 12 січня 2015 року за ОСОБА_8 було зареєстроване право приватної власності на нерухоме майно «Гараж» загальною площею 147,9 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

За доводами сторони позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 після проведеної реконструкції будівля зазнала дороговартісних поліпшень за рахунок спільної праці подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , а також їх спільних коштів.

В результаті цих дій (реконструкції, надбудови, нового будівництва) у 2014 році було завершено зведення нового об`єкта нерухомості будівлі із назвою «Офісні та складські приміщення, паливна», а також «гараж».

Отже, за доводами позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі із нею, завершивши реконструкцію та надбудову будівлі складських приміщень, збільшивши її площу до 700,2 м2, ОСОБА_8 переробив будівлю, внаслідок чого утворився новий об`єкт нерухомого майна (нова річ) офісні та складські приміщення, паливна. Цей об`єкт нерухомості був завершений будівництвом, зданий в експлуатацію і право власності на нього виникло 13 січня 2015 року.

Відтак на підставі ч.ч.1 та 2 ст.331 ЦК України, ОСОБА_2 вважає реконструйований об`єкт нерухомості - новоствореним майном (новою річчю), а оскільки вся реконструкція була проведена спільною працею та коштами її та ОСОБА_8 за час їхнього шлюбу, і право власності на нову нерухомість було зареєстроване за її чоловіком в час їхнього шлюбу, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя в силу положень ст.60 СК України.

Однак з такими доводами позивача за зустрічним позовом суд не погоджується, оскільки нею не було враховано, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів.

Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості із зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Проведення реконструкції будівлі складських приміщень та надбудови над нею другого поверху засвідчено у справі технічним паспортом щодо вказаного об`єкта нерухомості.

У подібних справах диференціація новостворених та реконструйованих об`єктів нерухомості є усталеною судовою практикою, неодноразово була предметом розгляду у Верховному суді України (постанова від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16), а також у Верховному Суді (постанова від 04 липня 2018 року у справі № 335/640/15-ц).

Тому висновок про те, що спірний об`єкт нерухомості «Офісні та складські приміщення, паливна», у зв`язку із здійсненням реконструкції, є іншим об`єктом нерухомості, є невірним.

На переконання суду, застосування в цьому випадку правила набуття права власності на новостворене нерухоме майно є можливим лише стосовно об`єкта нерухомості «гараж», який було збудовано окремо від будівлі складських приміщень, що також підтверджується технічним паспортом на нього.

З приводу об`єкта нерухомості «гараж» суд відразу ж констатує той факт, що зустрічний позов в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 7/12 об`єкта нерухомого майна (в якому ОСОБА_2 належить Ѕ частка в спільній сумісній власності подружжя, та 1/12 частка в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ) було визнано повністю усіма відповідачами у справі.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частку об`єкта нерухомого майна «гараж» було визнано усіма сторонами, а відтак їхні права та інтереси в цьому випадку не порушуються, суд вбачає всі підстави для задоволення в цій частині позовних вимог, оскільки вони також ґрунтуються на законі.

Разом з тим позивачем за зустрічним позовом до справи долучено висновок № 729/5 від 17 грудня 2018 року будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по зверненню ОСОБА_2 , проведений судовим експертом Серединським О.А. (далі висновок експертизи будівлі) (т.2 а.с.51-53, 54-64, 65-73), а також висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 05 грудня 2018 року, проведеної ТОВ «Волинь-Експерт» (далі висновок експертизи земельної ділянки).

Вказані висновки експертиз іншими сторонами у справі не оспорювалися та не заперечувалися, а відтак на підставі ч.1 ст.81 ЦПК України, здійснена в ході їх проведення експертна оцінка спірного нерухомого майна, оскільки у суду не викликає обґрунтованого сумніву щодо її достовірності, вважається встановленою.

Інших висновків експертиз щодо оцінки спірного об`єкта нерухомості «складських та офісних приміщень, паливна» та земельної ділянки сторонами у справі не подавалось. Стороною ОСОБА_1 заявлялось клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, однак його нею ж було відкликане у зв`язку з поданням ОСОБА_2 вказаних висновків експертиз.

Отже, у відповідності до висновку експертизи будівлі:

-ринкова вартість придбаної ОСОБА_8 у 2003 році будівлі (без земельної ділянки) по АДРЕСА_17 станом на 05 грудня 2018 року без врахування проведеної реконструкції та надбудови становить 1 494 105 гривень;

-ринкова вартість об`єкта нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна (без земельної ділянки) по АДРЕСА_17 станом на 05 грудня 2018 року становить 3 527 362 гривень;

-ринкова вартість реконструкції та надбудови, проведених у будівлі по АДРЕСА_17 , в результаті яких було створено об`єкт нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна (без земельної ділянки) по АДРЕСА_17 становить 2 033 257 гривень;

-ринкова вартість земельної ділянки по АДРЕСА_17 загальною площею 2108 м2 станом на 05 грудня 2018 року становить 592 032 гривень;

-ринкова вартість набутої ОСОБА_8 у 2006 році земельної ділянки по АДРЕСА_17 з врахуванням проведених її поліпшень становить 4 324 837 гривень;

- ринкова вартість проведених поліпшень земельної ділянки по АДРЕСА_17 , а саме реконструкції та надбудови будівлі офісних та складських приміщень з паливною (А-2), (а), (а1), (а2), (а3), будівлі гаража (Б-1) і замощення по АДРЕСА_17 становить 3 732 805 гривень.

У відповідності до висновку експертизи земельної ділянки, ринкова вартість земельної ділянки для обслуговування складських приміщень, площею 2108 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_17 , становить 592032 гривень.

Відтак судом встановлено, що внаслідок проведеної реконструкції ринкова вартість:

- спірної будівлі складських та офісних приміщень зросла на 2 033 257 гривень, тобто у 2,36 раз (3 527 362 / 1 494 105 = 2,36);

- спірної земельної ділянки зросла на 3 732 805 гривень, тобто у 7,31 раз (4 324 837 / 592 032 = 7,31).

Разом з тим, судом також встановлено, що розмір будівлі складських та офісних приміщень внаслідок проведеної реконструкції збільшився майже вдвічі 700,2 м2, в порівнянні із 462,9 м2.

При цьому також судом прийнято до уваги і суттєве якісне покращення первісних складських приміщень, в яких під час реконструкції проведено комплекс ремонтно-відновлювальних робіт

На підставі ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено свідками, з 2008 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 будучи зареєстрованою суб`єктом підприємницької діяльності спільно із своїм чоловіком ОСОБА_8 , з яким перебувала у шлюбі, здійснювала підприємницьку діяльність, самостійно отримувала від неї систематичний дохід, який з часом постійно збільшувався. Кошти та трудові затрати вкладала у спірні об`єкти нерухомості.

Не припиняла своєї трудової діяльності і в післяпологовий період після народження ІНФОРМАЦІЯ_7 сина ОСОБА_7 (т.2 а.с.129, 130).

Активна участь ОСОБА_2 у підприємницькій діяльності свого чоловіка підтверджена у справі свідками.

Відтак суд прийшов до висновку про те, що значне збільшення вартісного, якісного та кількісного показників у спірному нерухомому майні відбулось внаслідок спільних трудових та грошових затрат не лише ОСОБА_8 , а і його дружини ОСОБА_2 , що є підставою для визнання вказаного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , а відтак і задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини офісних та складських приміщень, паливної, земельної ділянки площею 2108 м2 та гаража, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_17 , як частини позивача за зустрічним позовом у спільній власності подружжя, тобто нарівні із часткою, що належала ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Оскільки ОСОБА_8 за життя не було посвідчено заповіт, в даному випадку спадкування належного йому майна повинно здійснюватись за законом.

У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

У відповідності до ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

На підставі ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У зв`язку з цим суд прийшов до висновку, що право на спадкування частки у спірному нежитловому нерухомому майні, яка належала ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_17 , мають його дружина ОСОБА_2 , четверо його дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також його мати ОСОБА_3 у рівних частках (тобто по 1/12, оскільки інша 1/2 у цьому майні є часткою ОСОБА_2 , як частка у спільній сумісній власності подружжя).

Що стосується заявлених позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 та її неповнолітніми дітьми права власності в порядку спадкування на частки у квартирі АДРЕСА_2 , суд прийшов до висновку про можливість задоволення і цих позовних вимог, оскільки з врахуванням обраної ОСОБА_1 тактики захисту своїх інтересів, такі вимоги є підставними та ґрунтуються на законі.

Так, за обраним ОСОБА_1 способом захисту своїх інтересів, вона першою заявила позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частки у вказаній квартирі.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 31 грудня 2004 року в період перебування у шлюбі із ОСОБА_8 (т.1 а.с.18, 19).

Відтак, враховуючи презумпцією належності майна до спільної сумісної власності подружжя, яке було придбане у шлюбі, якщо не буде доведено у справі, що його придбано за особисті кошти, вказана квартира після її придбання була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_8

Титульним власником вказаної квартири від дня її придбання була ОСОБА_1 Її право приватної власності на дане нерухоме майно не оспорювалось та визнавалось усіма сторонами у справі, що фактично було підставою для відмови у позові в цій частині на підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, а також ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України.

03 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовилась від частини позовних вимог, що стосуються квартири АДРЕСА_2 .

Натомість ОСОБА_2 у справі заявила зустрічний позов, за яким відреагувавши на позицію з приводу підстав первісного позову ОСОБА_1 , заявила про свої та своїх дітей претензії на частку у даній квартирі в порядку спадкування майна її померлого чоловіка ОСОБА_8

Дотримуючись обраного способу захисту ОСОБА_1 , а також її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які повністю підтримували вимоги своєї матері, в цій частині зустрічний позов визнали повністю та беззаперечно, що є фактичною підставою для його задоволення на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України.

Відповідно заяв про застосування позовної давності в цій частині позову також до суду від відповідачів за зустрічним позовом не надходило. З власної ініціативи суд позбавлений права застосовувати правила позовної давності на підставі ч.3 ст.267 ЦК України.

Відтак у суду відсутні будь-які підстави для відмови в задоволенні зустрічного позову в цій частині вимог.

У зв`язку з цим, з врахуванням позиції ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_11 , який в судових дебатах зазначив про можливість відмови в задоволенні зустрічного позову в частині вимог, що стосуються квартири по АДРЕСА_3 , суд їх задовольняє, віддаючи ОСОБА_2 можливість самостійно вирішувати доцільність реєстрації права власності на частки у квартирі під час виконання рішення в цій справі після вступу його у законну силу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із заявленими ОСОБА_2 витратами, пов`язаними з наданням правової допомоги, через неможливість при ухваленні рішення їх розділити пропорційно проведеній адвокатом роботи, з врахуванням витрат за первісним та зустрічним позовами, суд їх вирішить в порядку п.4 ч.1 ст.270 ЦПК України, ухваливши додаткове рішення.

У зв`язку з наведеним, в порядку ст.ст. ст.7,12,13,81,141,258,259,263-265,354,355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , як законного представника малолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання права власності на частку у спільному майні бувшого подружжя - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради про визнання права власності на частки в нерухомому майні, набуті за час шлюбу та в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/12 об`єкта нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна, який знаходиться по АДРЕСА_17 (визнавши це нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , в якому ОСОБА_2 належить Ѕ частка в спільній сумісній власності подружжя, та 1/12 частка в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/12 об`єкта нерухомого майна земельної ділянки площею 2108 м АДРЕСА_17 , яка АДРЕСА_17 (визнавши це нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , в якому ОСОБА_2 належить Ѕ частка в спільній сумісній власності подружжя, та 1/12 частка в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/12 об`єкта нерухомого майна гаража площею 147.9 м2, який знаходиться по АДРЕСА_17 (визнавши це нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , в якому ОСОБА_2 належить Ѕ частка в спільній сумісній власності подружжя, та 1/12 частка в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 (визнавши це нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ).

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна, який знаходиться по АДРЕСА_17 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/12 земельної ділянки площею 2108 м АДРЕСА_17 , яка знаходиться АДРЕСА_10 АДРЕСА_17 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна - гаража площею 147.9 м2, який знаходиться по АДРЕСА_17 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна офісні та складські приміщення, паливна, який знаходиться по АДРЕСА_17 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/12 земельної ділянки площею 2108 м АДРЕСА_17 , яка знаходиться АДРЕСА_10 АДРЕСА_17 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна - гаража площею 147.9 м2, який знаходиться по АДРЕСА_17 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/12 об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_8 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 по 2936 (дві тисяч дев`ятсот тридцять шість) гривень 67 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи до Волинського апеляційного суду через Володимир-Волинський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня в судовому засіданні під час проголошення рішення, у цей же строк з дня його отримання.

Реквізити сторін:

1.позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_18 ;

1.1представник ОСОБА_1 : адвокат Жємєля Віктор Іванович, юридична адреса: АДРЕСА_19 ;

2.відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_12 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_20 ;

2.1.малолітні діти ОСОБА_2 : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; проживає з матір`ю;

2.2. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживає із матір`ю;

2.3.представник ОСОБА_2 адвокат Богачук Ярослав Олександрович, юридична адреса: м. Луцьк, вул. Кривий Вал, 34, офіс 308

3.відповідач за первісним та зустрічним позовом: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_13 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_18 ;

4. відповідач за первісним та зустрічним позовом: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_14 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_18 ;

5.відповідач за первісним позовом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП: НОМЕР_15 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_21 ;

6.третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки та піклування, юридична адреса: 45400, Волинська область, проспект Дружби, 27, каб.408, 417.

Повний текст рішення складено 23 серпня 2019 року.

Головуючий (підпис).

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер