Справа № 148/2424/18
Провадження № 22-ц/801/1558/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуСправа № 148/2424/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:
судді-доповідача Денишенко Т.О.,
суддів Сала Т.Б., Стадника І.М.,
за участі секретаря судового засідання Куленко О.В., представника заявника ОСОБА_1 адвоката Макаревич К.В., розглянувши за правилами, встановле-ними для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за заявою
ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб:
Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації,
про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинсь-кого районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Тульчині Вінницької області за головування судді Ковга-нича С. В., повний текст якого складений 20 травня 2019 року,
В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у Тульчинський районний суд Вінницької області із заявою про встановлення факту, що має юридичне зна-чення, за участі заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації. Свої вимоги мотивував тим, що 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» він був при-званий Тульчинським РВК Вінницької області до лав Збройних Сил України. Службу проходив у званні солдата на посаді номера обслуги гармати гарматно-го артилерійського взводу гарматної артилерійської батареї гарматного артиле-рійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_1 . У період з 18 січ-ня по 11 березня 2015 року, з 22 березня по 10 червня 2015 року, з 20 червня по 24 липня 2015 року він безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суве-ренітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Лу-ганської областей. Під час перебування в зоні бойових дій на сході України стан його здоров`я значно погіршився, у нього було діагностовано ряд хвороб. З 23 по 28 липня 2015 року у зв`язку із захворюваннями він перебував на обсте-женні та лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 , з 30 липня по 21 серпня, з 31 серпня по 17 вересня 2015 року - у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону ( ВМКЦ ЦР ). Згідно свідоцтва про хворобу № 772 та ви-писного епікризу № 3839 набуті заявником протягом 2015 року захворювання, а саме: «Гіпертонічна хвороба І стадія, Цукровий діабет, тип 2, середнього ступе-ня важкості в стадії субкомпенсації. Діабетична ангіопатія судин нижніх кінці-вок ІІ ступеню без порушення кровообігу та функції. Аліментарно-конституцій-не ожиріння І ступеню. Далекозорість правого ока в 0,5 D, простий короткозо-рий астигматизм лівого ока в 2,5 D при гостроті зору з корекцією 1,0 на праве та 0,7 на ліве око. Ангіопатія сітківок», пов`язані із захистом Батьківщини. По-становою військової лікарської комісії заявника визнано непридатним до війсь-кової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час. Наказом ко-мандира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 23 вересня 2015 року № 220 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та військової части-ни польова пошта НОМЕР_1 , знято з усіх видів забезпечення. Після первинного ог-ляду МСЕК 04 грудня 2015 року йому встановлена ІІІ група інвалідності, а у довідці з акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 319558 зазначено, що захворюван-ня пов`язане із захистом Батьківщини. 18 січня 2017 року ОСОБА_1 пов-торно пройшов огляд МСЕК, йому встановлена ІІ група інвалідності на строк до 01 квітня 2019 року з відміткою у довідці з акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 576333 про пов`язаність захворювання із захистом Батьківщини. Заявник має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - ін-валідів війни. Протягом 2017 року ОСОБА_1 неодноразово перебував на лі-куванні, однак стан його здоров`я продовжує погіршуватися. Він вважає, що встановлені військово-лікарською комісією захворювання були набуті ним про-тягом 2015 року під час захисту Батьківщини у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей України, якою порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Кон-ституції України та статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення факту захворювань, набутих протягом 2015 року під час захисту Батьківщини на території Донець-кої та Луганської областей України внаслідок збройної агресії Російської Феде-рації проти України, можливе лише в судовому порядку, оскільки діючим зако-нодавством не передбачений інший порядок його встановлення. Встановленння такого факту необхідно заявнику з метою набуття статусу жертви міжнарод-ного збройного конфлікту як особи, яка перебувала під захистом Конвенції, про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Украї-ною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, перед-бачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. За таких обставин ОСОБА_1 просив суд встановити факт його захво-рювань, що виникли під час захисту Батьківщини протягом 2015 року на тери-торії Донецької та Луганської областей України, внаслідок збройної агресії Ро-сійської Федерації проти України.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено ( а. с. 164-167 ).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскар-жує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасувати, ухва-лити нове рішення про задоволення його заяви щодо встановлення факту, що має юридичне значення. Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим за неналежного з`ясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку скаржни-ка, суд першої інстанції помилково вважав загальновідомим факт захворювань, що виникли у нього під час захисту Батьківщини на території Донецької та Лу-ганської областей України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації про-ти України. Даний факт має індивідуальний характер та стосується виключно заявника. Загальновідомість факту збройної агресії Російської Федерації не свідчить про відсутність підстав для встановлення в судовому порядку факту, про який просить заявник. Висновки суду про те, що факт захворювань ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини уже встановлений та не потребує повтор-ного встановлення, є помилковим, оскільки він звернувся із заявою про вста-новлення не просто факту виникнення захворювань у певний час, а факту ви-никнення захворювань під час захисту Батьківщини саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення даного факту необ-хідно йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту та можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням військовослужбовця у зоні проведення бойових дій та військовою агресією Ро-сійської Федерації проти України.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу заінтересовані особи у справі не скористалися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по скарзі представника скаржника адвоката Макаревич К.В., дослідивши матеріали справи, проаналі-зувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунто-ваність оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриман-ням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підста-ві повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначе-ним вимогам, воно є помилковим, ухваленим без урахування у повному обсязі усіх фактичних, обєктивних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_1 17 березня 2014 року дійсно був призваний по мобілізації на військову службу у Збройні Сили України згідно Указу Президента «Про част-кову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, що підтверджується довідкою Тульчинського районного військового комісаріату від 03 липня 2017 року № 904. 23 вересня 2015 року заявник звільнений у запас наказом команди-ра ввійськової частини польова пошта НОМЕР_1 від 23 вересня 2015 року № 220. Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та те-риторіальної цілісності України, виданої військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 від 14 грудня 2015 № 2917, солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 18 січня по 11 березня 2015 року, з 22 березня по 10 червня 2015 року та з 20 черв-ня по 24 липня 2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній опера-ції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територі-альної цілісності України в районах проведення цієї операції.
Згідно виданого 15 вересня 2015 року госпітальною ВЛК терапевтичного профілю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону свідоц-тва про хворобу № 772 та копії виписного епікризу № 3839, виданого Військо-во-медичним клінічним центром Центрального регіону, ОСОБА_1 перебу-вав на обстеженні і лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 з 23 по 28 липня 2015 року; у ВМКЦ ЦР з 30 липня по 21 серпня 2015 року, з 31 серпня 2015 по день виписки. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, пора-нення, контузії, каліцтва: Гіпертонічна хвороба першої стадія, Цукровий діабет, тип 2, середнього ступеня важкості в стадії субкомпенсації. Діабетична ангіопа-тія судин нижніх кінцівок другого ступеню без порушення кровообігу та функ-ції. Алментарно-конституційне ожиріння І ступеню. Далекозорість правого ока в 0,5 D, простий короткозорий астигматизм лівого ока в 2,5 D при гостроті зору з корекцією 1,0 на праве та 0,7 на ліве око. Ангіопатія сітківок. Захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності за причиною захворю-вання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що вбачається із виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки від 24 грудня 2015 року серії 12 ААА № 319558. За даними довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 04 грудня 2015 року серія 10 ААА №122625 ступінь втрати ОСОБА_1 професійної працездатності становить 45%, причиною втрати професійної пра-цездатності - захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.
Згідно виписки з історії хвороби № 5671, виданої терапевтичним відділен-ням № 3 Вінницького госпіталю ветеранів війни від 06 грудня 2016 року, ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні з 23 листопада по 06 грудня 2016 року з основним діагнозом «Гіпертонічна хв. ІІ стад., 2 ступінь за рівнем АТ. Ризик ускладнень високий СН І».
За довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА від 18 січня 2017 року заявнику встановлена ІІ група інвалідності, при-чина якої захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини. Відповідно до ко-пії посвідчення серії НОМЕР_3 від 19 березня 2018року, дійсного до 01 квітня 2019 року, ОСОБА_1 користувався пільгами, встановленими законо-давством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1237, ви-даної Українським державним медико-соціальним центром ветеранів війни від 16 березня 2017 року, ОСОБА_1 22 лютого 2017 року був госпіталізований у відділення кризисних станів, виписаний 16 березня 2017 року. Основний діаг-ноз: F 45. Цукровий діабет, тип ІІ, субкомпенсований. Вузловий зоб. Гіперто-нічна хвороба ІІ ст. СН ІІАст. Псоріаз. Двобічний коксартроз ліворуч ІІІ ст., праворуч ІІ ст. Двобічний гонартроз ПФС ІІ ст. Початкові прояви порушення мозкового кровообігу з цефалгічним, вестибулярним синдромами, мнестичним зниженням на фоні цукрового діабету, гіпертонічної хвороби, ЧМТ анемнестич-но. Мікроліти нирок і передміхурової залози. Хронічний вторинний простатит. Уратурія. Пульпіт. Хронічний холецестит в ст.ремісії. Хронічний простатит в ст. н/ремісії. Ангіопатія сітківки ОU. Пресбіопія ОU.
ОСОБА_1 також перебував на лікуванні з 17 травня по 09 червня 2017 року у відділенні абдомінальної хірургії клініки планової та ендоваскулярної хірургії Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України ( м. Вінниця ) згідно копії виписного епікризу з діагнозом ( основним ): пухлина верхньої частини правої легені. Згідно копії виписного епікризу заключний ді-агноз наступний: Гранульома верхньої частини правої легені.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загально-відомим, встановленим на законодавчому рівні законами та нормативно-право-вими актами України, тому доказуванню не підлягає. Перебування заявника під час проходження ним військової служби на окупованій території Донецької та Луганської областей підтверджено матеріалами справи, через це внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської об-ластей було порушене його невід`ємне право на здоров`я. Разом з тим, урахову-ючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що факт захворювань ОСОБА_4 , які виникли під час захисту Батьківщини протягом 2015 року на те-риторії Донецької та Луганської областей внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, уже встановлений у визначеному законом порядку, підтверджений відповідними довідками і посвідченнями, тому додаткового встановлення у судовому порядку не потребує.
З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна. Вірно встановивши усі обставини справи, суд належним чином не з`ясував суть вимог заявника, досконало не перевірив його доводів та дійшов помилкового виснов-ку про відмову у задоволенні заяви.
Звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що його захворювання виникли під час захисту Батьківщини протягом 2015 року на території Донецької та Луганської області внаслідок збройної аг-ресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 акцентував увагу суду на відсутності іншого позасудового способу встановлення саме причинно-на-слідкового зв`язку між захворюваннями та військовою агресією Російської Фе-дерації, оскільки такий порядок законодавством не визначений.
Колегія суддів апеляційного суду підкреслює, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим, тому згідно при-писів частини другої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
Загальновідомо, що у кінці лютого на початку березня 2014 року війська Ро-сійської Федерації без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.
Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захисту інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупа-ції 15 квітня 2014 року прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і сво-бод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Цей Закон визначив статус частини території України, тимчасово окупованої Російською Федерацією внаслідок збройної агресії, встановив особливий право-вий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних орга-нів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадя-нина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прий-нятий Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних за-ходів щодо Російської Федерації.
Незаконно анексувавши Крим, Російська Федерація продовжила свою війсь-кову агресію у відношенні до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» ( 07 квіт-ня 2014 року ) та «Луганської народної республіки» ( 27 квітня 2014 року ). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких бу-ло багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних територіальних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у ба-гатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснені збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Ро-сійської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року.
23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донець-кої та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.
На засіданні Ради Безпеки ООН 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Ро-сійської Федерації проти України Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і пів-денно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескала-цію збройної агресії Російської Федерації проти України».
Законом України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної полі-тики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупова-них територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупа-цію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федера-ції, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Мі-ністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних форму-вань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озбро-єних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінан-сованих Російською Федерацією. Частиною четвертою статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завда-ну Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Ро-сійську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на терито-рію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України ( стаття 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року ).
Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про ви-знання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської облас-тей. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є ак-тами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 ( ХХIХ ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та за-суджені рядом міжнародних інстанцій. Крім визнання окупації Російською Фе-дерацією частини території України міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують також джерела міжнародно-правового регу-лювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухо-путної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного насе-лення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Же-невських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв між-народних збройних конфліктів 1977 року.
З огляду на викладене та встановлені фактичні обставини апеляційний суд погоджується з доводами заявника, що його захворювання виникли у 2015 році під час захисту Батьківщини на території Донецької та Луганської областей внасліок збройної агресії Російської Федерації проти України.
При розгляді цієї справи судом врахована правова позиція, висловлена у пос-тановах Верховного Суду в справах № 755/14659/16-ц, № 752/6366/16-ц, № 428/8076/16-ц, № 428/1397/16-ц, № 243/7029/17, № 417/3852/17, № 428/12368/16-ц, № 363/2981/16-ц, де стверджено факт збройної агресії Російсь-кої Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно - наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкрет-ними обставинами в житті заявників можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового шляху встановлення такого факту.
Відповідно до статті третьої Загальної декларації прав людини ( прийнята і проголошена резолюцією 217 А ( III ) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року ) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту не-доторканність. Статтею шостою Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод, статтею восьмою Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо зако-ном не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті першому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встанов-лення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із за-яви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже у судовому по-рядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можли-вість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію зброй-ними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції ( рішення Європейського суду з прав людини у спра-ві «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення Європейського суду з прав людини у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення Європейського суду з прав людини у спра-ві «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130 ).
Встановлення юридичного факту захворювань, набутих під час захисту Батьківщини у 2015 році на території Донецької та Луганської областей внаслі-док збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки - набуття ним статусу жертви міжнародного зброй-ного конфлікту як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшен-ня долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. От-же від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.
Колегія суддів звертає увагу, що однією із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судо-вого імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушено з огляду на наступне. По-перше, за-значена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак у цьому випадку Ро-сійська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого прова-дження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного проваджен-ня. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини тери-торії України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особ-ливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської об-ластей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У частині четвертій статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведені випадки, коли Україна мо-же застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на ана-логічні заходи іншої держави. Так якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується та-кий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабі-нетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону на-голошується у пункті дев`ятнадцятому постанови Пленуму Вищого спеціалізо-ваного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в спра-вах № 363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц, № 363/2981/16-ц тощо.
Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту захворювання заявника при виконанні обов-язку військової служби на території Донецької та Луганської областей внаслі-док збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судо-вому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставини, що мають значен-ня для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року скасувати.

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт захворювання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виникли при виконанні обов`язків війсь-кової служби протягом 2015 року на території Донецької та Луганської облас-тей, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді Т.Б. Сало

І.М. Стадник