У Х В А Л А

30 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 447/2330/17

провадження № 61-14335 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 7 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у 2006 році за спільною згодою подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продано автомобіль марки «Фольксваген Пасат», реєстраційний номер

НОМЕР_1 за 7 500,00 доларів США та придбано інший, а саме "Хундай Соната 2.0", реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість якого, позивачу не відома, але точно відомо, що окрім виручених коштів за продаж попереднього автомобіля, відповідачу позичив брат ОСОБА_3 ще 6 000,00 доларів США.

Даний автомобіль відповідач також оформив на себе. Після розірвання шлюбу відповідач пообіцяв авто перереєструвати на дочку ОСОБА_4 , АДРЕСА_1, однак цього не зробив.

Враховуючи зазначене, позивачка просила поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме автомобіль марки "Хундай Соната 2.0", реєстраційний номер НОМЕР_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначеного автомобіля, а також стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався приписами статей 60, 69, 70 СК України та статей 368, 369, 372 ЦК України, та вважав, що спірний автомобіль не є спільною власністю сторін, оскільки придбаний відповідачем після розірвання шлюбу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що районний суд правильно визначився із спірними правовідносинами та нормами, які їх регулюють та керувався положеннями статей 60, 69, 70 СК України та статтями 368, 369, 372 ЦК України, а отже дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль не є спільною власністю сторін, оскільки придбаний відповідачем після розірвання шлюбу, що спростовує відповідні доводи апелянта про придбання спірного автомобіля під час шлюбу та належність такого до спільної сумісної власності подружжя.

23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 7 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року з пропуском строку на касаційне оскарження судових рішень.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просила судові рішення скасувати, а її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення з порушення норм матеріального та процесуального права та зазначає, що спільний автомобіль було придбано подружжям фактично за кошти, отримані подружжям під час продажу попереднього автомобіля та частково позичені кошти у брата позивача, а тому автомобіль є спільним сумісним майном.

Крім того, посилалась на те, що повний текс постанови суду апеляційної інстанції було виготовлено 19 червня 2019 року, а скаргу подано 23 липня

2018 року (останній день для подання касаційної скарги - 19 липня

2019 року), тобто з пропуском тридцяти днів з дня його проголошення, проте скаржниця не порушувала питання про поновлення пропущеного нею строку, як такого, що пропущений з поважних причин.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків її касаційної скарги.

27 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень разом із доказами, щодо поважності причин пропуску такого строку.

Також до заяви додано копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , як інваліда другої групи за віком, у зв`язку із чим скаржниця звільнена від сплати судового бору в силу Закону України «Про судовий збір» (пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно із частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи те, що вказані у касаційній скарзі обставини, щодо поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджені належними доказами, а саме: копією журналу апеляційного суду про видачу копій судових рішень із відміткою про отримання ОСОБА_1 копії судового рішення 01 липня 2019 року та скаржницею подано заяву про поновлення строку, така заява підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, суддя-доповідач (колегія суддів) вирішує питання про відкриття касаційного провадження або про відмову у відкритті касаційного провадження.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову в цій справі є вимога про поділ спільної сумісної власності подружжя, що є справою незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Таким чином ця справа є малозначною в силу своїх властивостей.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною першою статті 411, частиною четвертою статті 274 або пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню не встановлено.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 7 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко