Постанова

Іменем України

22 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 344/17279/15-ц

провадження № 61-25537св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Лесько А. О.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2017 року у складі судді Пастернак І. А. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року у складі суддів: Беркій О. Ю., Пнівчук О. В., Максюти І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов"язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом перебудови (відсунення від межі на відстань не менше 1,0 м) власним коштом самочинно збудованого гаражу, мотивуючи тим, що він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Сусід ОСОБА_2 перешкоджає йому у користуванні земельною ділянкою, а саме: з 2007 року самочинно будує гараж на земельній ділянці, що знаходиться по АДРЕСА_2 на межі з його земельною ділянкою, всі атмосферні опади з даху зазначеного гаражу стікають у його двір.

18 березня 2016 року із зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання встановити стічні ринви та надання дозволу на встановлення ринви на гаражі для відводу стічних вод зі сторони земельної ділянки відповідача. Зустрічний позов мотивував тим, що гараж, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , побудований ним в межах виготовленого проекту, який пройшов будівельну експертизу. ОСОБА_1 не заперечував проти будівництва до його закінчення та прийняття в експлуатацію в 2010 році. Протягом тривалого часу він не може встановити ринву для відводу стічних вод, так як ОСОБА_1 не дає згоди на її встановлення. ОСОБА_1 на належній йому земельній ділянці самовільно з порушенням будівельних норм і правил, побудовано гараж, який розміщений на відстані 50 см від межі та не обладнаний ринвою для відводу стічних вод, які потрапляють на його земельну ділянку, в результаті чого підтоплюється його будинок. Прибудова до житлового будинку (веранда) та кут житлового будинку, власником якого є ОСОБА_1 , знаходиться на відстані 70 см від межі та не обладнані засобами відводу води, у зв`язку з чим стічні води потрапляють на його земельну ділянку.

Ухвалою суду від 22 серпня 2016 року об`єднано в одне провадження вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 встановити стічні ринви на гаражі та веранді, які належать на праві власності ОСОБА_1 , та не чинити перешкод ОСОБА_2 у встановленні стічної ринви на гаражі, який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно відповіді Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області № М-11/1009/29 від 08 лютого 2016 року,встановлено, що між будівлями ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 порушені будівельні норми та протипожежні розриви. Згідно відповіді Управління Державної архітектурно-будівельної інстпекції в Івано-Франківській області № Р-15/1009/50 від 03 березня 2016 року будівництво гаражу по АДРЕСА_2 проведено з порушенням будівельних норм, однак на нього виготовлено свідоцтво про право власності від 17 лютого 2010 року та технічний паспорт. Щоб вияснити правомірність оформлення зазначених документів необхідно звертатися до суду для вирішення законності їх походження. ОСОБА_1 жодних доказів, які б свідчили про самочинне будівництво ОСОБА_2 гаражу по АДРЕСА_2 ради суду не представлено. Згідно відповіді Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області № 04-02/498 від 15 серпня 2012 року, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , повідомлено про те, що в ході проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_1 порушує вимоги статті 103 ЗК України. На земельній ділянці площею 0,0697 га, якою кристується ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та належить йому на праві приватної власності, розміщені будівлі, що належать ОСОБА_1 Вказані будівлі не обладнані стічною ринвою, внаслідок чого дощові води потрапляють на земельну ділянку та будівлі ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 видано припис, згідно якого він має усунути зазначені порушення. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом перебудови (відсунення від межі на відстань не менше 1,0 м) власним коштом самочинно збудований гараж слід відмовити, а вимоги зустрічного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, встановивши, що ОСОБА_2 , який є суміжним з позивачем землекористувачем, отримав дозвіл на здійснення будівництва гаража та правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності, які в установленому порядку не скасовані, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наявними у справі матеріалами не доведено факт проведення відповідачем самочинного будівництва гаража, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити власним коштом перебудову гаража шляхом його відсунення від межі на відстань не менше одного метра. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що державною інспекцією сільського господарства в Івано-Франківській області в ході проведення перевірки з виїздом на місце було встановлено, що ОСОБА_1 , який є власником земельної ділянки площею 0,0697 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі державного акту на право приватної власності від 04 червня 1996 року порушено вимоги статті 103 ЗК України, оскільки на вказаній земельній ділянці розміщенні будівлі, які не обладнані стічною ринвою, внаслідок чого дощові води потрапляють на суміжну земельну ділянку. Таким чином, задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у зв`язку із забезпеченням влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію земельної ділянки позивача та відповідача, слід зобов`язати ОСОБА_1 встановити стічні ринви на гаражі та веранді, які належать на праві власності ОСОБА_1 та не чинити перешкод ОСОБА_2 у встановленні стічної ринви на гаражі, який належить на праві власності ОСОБА_2 . Посилання заявнику в апеляційній скарзі на відсутність жодних документів, які б підтверджували законність набуття права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 та будівництво гаража згідно будівельних норм та правил не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки законність державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на домоволодіння не є предметом розгляду у даній справі. Доводи апелянта про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення зустрічного позову, не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні не спростовано факт облаштування необхідними інженерно-технічними заходами будівель позивача та відповідача, які б запобігали стіканню атмосферних опадів на їх територію та можливість їх облаштування в добровільному порядку.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що довіреність ОСОБА_2 на представництво його інтересів ОСОБА_3 є нікчемною, оскільки вона як представник діяла і своїх інтересах як сестра ОСОБА_2 Суди встановили, що будівництво гаражу є самовільним, проте у позові про перебудову цього гаражу відмовили з підстав неоскарження ним правовстановлюючих документів на цей гараж, що свідчить про суперечливість виснвоків суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

16 травня 2018 року року справа надійшла до Верховного Суду, а 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Штелик С. П.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є суміжними землекористувачами.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 04 червня 1996 року позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства площею 0,0697 га, яка розташована на території Микитинецької сільської ради.

Земельна ділянка, на якій розташований гараж по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 19 квітня 2012 року. Площа земельної ділянки становить 0,0990 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням виконавчого комітету Микитинецької сільської ради № 57 від 21 серпня 2007 року дозволено ОСОБА_2 здійснити будівництво гаражу на власній земельній ділянці.

Рішенням виконавчого комітету Микитинецької сільської ради № 34 від 16 червня 2009 року дозволено ОСОБА_2 перевести літню кухню під житловий будинок, присвоївши йому поштову адресу: АДРЕСА_2 . Доручено Івано -Франківському бюро технічної інвентаризації внести зміни у технічну документацію та видати свідоцтво про право власності.

02 жовтня 2009 року ТОВ « Голіаф » на підставі індивідуального замовлення ОСОБА_2 виготовлено архітектурний проект будівництва гаражу по АДРЕСА_1 .

17 лютого 2010 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 , відповідно до якого він є власником житлового будинку, гаража, комори, воріт, колодязя, сараю, вбиральні.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 лютого 2010 року, Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації здійснена державна реєстрація права власності на вищезазначене домоволодіння.

Згідно відповіді Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 03 березня 2016 року при виїзді на місце та в присутності власника домоволодіння по АДРЕСА_3 проведено позапланову перевірку щодо проведення реконструкції літньої кухні та будівництва гаражу по АДРЕСА_3 та встановлено, що вони збудовані з порушенням будівельних норм, однак на них виготовлено свідоцтво на право власності від 17 лютого 2010 року згідно рішення виконкому Микитинецької сільської ради від 16 червня 2009 року та технічного паспорта, виданого Івано-Франківським ОБТІ.

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У відповідності до вимог статей 391, 393 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Враховуючи те, що право власності ОСОБА_2 на спірний гараж підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 лютого 2010 року, правомірність якого та підстава його видачі - рішення виконавчого комітету Микитинецької сільської ради від 16 червня 2009 року - не оспорені у встановленому законом порядку, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За змістом статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

ОСОБА_2 отримав правовстановлюючий документ на спірний гараж, а тому вказане будівництво не можна вважати самовільним за чинності свідоцтва про право власності від 17 лютого 2010 року та рішення виконавчого комітету Микитинецької сільської ради від 16 червня 2009 року.

Щодо довіреності, необхідно зазначити, що 24 березня 2016 року нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 на представництво його інтересів в усіх судових інстанціях, з усіма правами, наданих законом для позивача, цивільного позивача, відповідача, третьої особи.

Обмеження повноважень представника на вчинення певних дій видана довіреність не містить, доказів на підтвердження доводів про те, що представник вчиняла дії від імені ОСОБА_2 не здобуто у справі, а тому не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що судом безпідставно допущено в якості представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до участі в розгляді справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько