КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 357/11672/18

провадження № 22-ц/824/9946/2019

29 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Примушка О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у складі судді Цукурова В. П.,

встановив:

04.10.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2011 року. Власником іншої 1/2 частини цього будинку є - ОСОБА_2 .

За вказаним будинком числиться земельна ділянка з кадастровим номером :03:009:0020 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0576 га.

Власником спірної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2 згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013 року по справі №357/10320/13-ц та на підставі договору купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку від 22.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дерун К.А.

Оскільки вся спірна земельна ділянка перебуває у власності відповідача, то у неї виникають труднощі в користуванні належною їй на праві власності 1/2 частиною будинку, який на ній розташований.

Посилаючись на вказані обставини, положення частин першої та четвертої статті 120 ЗК України ( у редакції, чинній станом на 31 січня 2013 року), частину першу статті 377 ЦК України, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що становить 0,0288 га від загальної площі земельної ділянки, кадастровий номер :03:009:0020 , з цільовим призначенням «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», площею 0,0576 га, розташованої по АДРЕСА_1 , та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що становить 0,0288 га від загальної площі земельної ділянки з кадастровим номером :03:009:0020 , з цільовим призначенням «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» площею 0,0576 га, розташованої по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1160,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на ті підстави, що спірна земельна ділянка належить їй на праві приватної власності на підставі судового рішення та договору купівлі-продажу, які є чинними та позивачем не оспорювались.

Зазначила, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2011 року ОСОБА_1 було відмовлено в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. З моменту постановлення судового рішення позивач була обізнана, що земельна ділянка перейшла у власність до неї та її брата, однак протягом семи роки не зверталась за захистом своїх прав. Вважає, що суд дійшов хибних висновків з приводу застосування строків позовної давності.

Також посилається на те, позивач не зверталась до суду з позовом про визначення порядку користування спільним будинком або про виділення часток в натурі, тому визначення розміру земельної ділянки, яка знаходиться під належною їй Ѕ частиною житлового будинку без призначення та проведення кваліфікованої експертизи не виявляється можливим, зважаючи, що порядок користування спільним домоволодінням не визначений та виділення часток в натурі не відбувалося.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначила, що відповідач не визнає її право власності на частину земельної ділянки, на дані правовідносини, які є триваючими, позовна давність не поширюється. Крім цього, відповідач не заявила суду про застосування наслідків пропуску позовної давності. Будинок ще при будівництві був поділений на дві ізольовані частини з окремими входами, між нею та відповідачем склався фактичний порядок користування будинком та господарськими спорудами, жодних спорів з цього приводу не виникає. В усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Гойко О. Ю. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Дмитренко Г. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з положень ч.1, 4 ст. 120 Земельного кодексу України ( в редакції від 05.11. 2009 року), приписи якої закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. З огляду на те, що на спірній земельній ділянці, що зареєстрована на праві власності за відповідачем, знаходиться належна позивачу на праві власності Ѕ частина житлового будинку, до останньої перейшло й право власності на Ѕ частину земельної ділянки. З огляду на те, що у позивача можуть виникати складності у користуванні належною їй на праві власності Ѕ частиною будинку, право позивача підлягає судовому захисту без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 було набуто позивачем у 1995 році в порядку, передбаченому ст. 17 Закону України «Про власність», під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 30 Земельного кодексу (далі - ЗК) України 1990 року, чинного на момент виникнення права власності на житловий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів (така ж за змістом норма міститься й у ст. 120 ЗК України 2001 року).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину спільного майна, встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1992 року по 2 серпня 2007 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , зареєстрованого за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право приватної власності н а будівлю від 10.04.1995 року.

У задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0576 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , відмовлено (а.с. 15-18).

Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 28 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Білоцерківської міської ради про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину (по ј частині за кожним) житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , зареєстрованого за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 10 квітня 1995 року.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом ( по Ѕ частині за кожним) на земельну ділянку площею 0,0576 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_2 (а.с. 19-20).

Вказане судове рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року залишено без змін (а.с. 24-26).

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, - і за її межами.

Судом встановлено, що 22 серпня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, за умовами якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_2 , тобто продає, а остання приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму, тобто купує, належну продавцю на праві приватної власності Ѕ частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0576 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Продаж ділянки проводиться за 182 000 грн (а.с. 106 -107).

22 серпня 2017 року також було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність ј частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 108 -109).

Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на те, що право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку встановлено судовим рішенням, яке набуло чинності та є обов`язковим, в тому числі для позивача, яка була учасником судового розгляду, враховуючи презупцію правомірності правочину, яка під час розгляду даної справи спростована не була, правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину спірної земельної ділянки з огляду на те, що вона є власником Ѕ частини житлового будинку, який на ній розташований, відсутні.

При цьому колегія суддів враховує і ту обставину, що позивач набула право власності на частину житлового будинку раніше, ніж відбувся перехід до відповідача права власності на земельну ділянку, на якій вона розташована, обставинам переходу права власності на земельну ділянку до відповідача була надана оцінка у судових рішеннях, які набули законної сили.

З огляду на викладене, відсутні також правові підстави для застосування до правовідносин сторін ст.120 ЗК України (у редакції 2013 р.) та ст. 377 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи ту обставину, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, право власності на яке визнано та зареєстровано за відповідачем у встановленому законом порядку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ її частину.

За загальним правилом цивільного судочинства позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі за доведеності порушених прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду. За недоведеності позовних вимог позовна давність не застосовується.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з позивача на користь відповідача підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 740 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк