Справа № 159/4054/19 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/1209/19 Категорія: 66 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника позивача адвоката Півня Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, вивчивши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач 05.06.2019 придбав за договором купівлі-продажу у відповідача ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Тоді ж отримав Витяг з Держреєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за яким він є повноправним власником спірної квартири. За даними будинкової книги на спірну квартиру в останній зареєстровані: колишній її власник відповідач ОСОБА_2 , мати ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Під час укладання договору відповідач ОСОБА_2 запевняв, що він зніметься з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою разом з відповідачем ОСОБА_3 як тільки остання видасть на його ім`я довіреність, так як вона перебувала на той час за межами України. Згодом, коли у відповідача ОСОБА_2 вже були необхідні документи для зняття відповідачів з реєстраційного обліку, виникли якісь інші причини, що заважають їм знятися з реєстрації з його квартири. Він як законний власник спірної квартири не має змоги повною мірою користуватись, розпоряджатись та володіти цим житлом, оскільки відповідачі не бажають у добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку. Покликаючись на ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321, ст. 391, ч. 1 ст. 16, ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зазначає, що реєстрація відповідачів у його квартирі є порушенням його прав власника спірної квартири, зокрема, і на користування нею, та просить позов задовольнити.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні прийшов до помилкових висновків, оскільки позивач, уклавши договір купівлі-продажу, став власником спірної квартири, небажання відповідача знятись з реєстраційного обліку в квартирі, а також зняти з обліку відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 , на що ОСОБА_2 має повноваження на підставі довіреності, порушує права позивача як власника квартири, а відсутність у договорі купівлі-продажу квартири умови про дату зняття з реєстраційного обліку не має правового значення для вирішення данного спору.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що позовні вимоги визнає, визнавав і не заперечував проти їх задоволення і в суді першої інстанції. Вказує, що 05.06.2019 продав позивачу квартиру, на час продажу не міг знятись з реєстраційного обліку в ній разом з мамою, оскільки мама останні 15 років проживає на території Німеччини, а тому вони домовились, що як тільки мама оформить довіреність на зняття з реєстраційного обліку, то вони відразу знімуться з обліку. 01.07.2019 мама оформила відповідну довіреність на нього, однак після подачі необхідних документів у Ковельському ЦНАПі йому повідомили, що не можуть зняти їх з реєстраційного обліку, оскільки в паспорті ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відсутня фотокартка, яку необхідно вклеїти у віці 45 років, а його направили у військкомат. Дорошук- ОСОБА_5 не має змоги приїхати в Україну, а тому він запропонував позивачу зняти їх з реєстраційного обліку через суд. Підтвердженням того, що ОСОБА_6 ОСОБА_5 не заперечує проти зняття з реєстраційного обліку, є те, що вона видала відповідну довіреність.

Представник позивача адвокат Півень Г. В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Інші учасники справи в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явились.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача адвоката Півня Г. В., приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що відповідачі не проживають фактично у спірній квартирі, позивач та його представник суду не надали. Реєстрація відповідачів як таких, які є мешканцями спірної квартири в розумінні положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» після переходу права власності на спірну квартиру до позивача з його згоди за взаємною згодою позивача як нинішнього, та відповідача ОСОБА_2 як попереднього власника спірної квартири, та на невизначений строк, на думку суду, потребувало б пред`явлення позивачем вимоги до відповідачів про зняття з реєстрації у спірній квартирі з огляду на відсутність у нього наміру надалі продовжувати дію такої усної домовленості. Разом з тим позивач та його представник не надали суду доказів того, що відповідач ОСОБА_3 є членом сім`ї відповідача ОСОБА_2 як попереднього власника спірної квартири та після відчудження останнім свого права на квартиру на користь позивача, втратила своє право користування житловою площею у спірній квартирі відповідно до положень ст. ст. 156, 157 ЖК України, якими врегульовано права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири), що є похідними та залежать від права власності останнього на квартиру, тобто право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру у особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у цієї особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім`ї.

З такими висновками не погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 05.06.2019 позивач прийняв у власність належну відповідачеві ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 18.03.2003 спірну квартиру. З тексту договору від 05.06.2019 слідує, що його сторони погодили усі істотні умови договору, їм зрозумілі значення та наслідки їх дій по укладенню такого договору, будь-які попередні домовленості, що мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Нотаріусом сторонам договору від 05.06.2019 роз`яснено ряд положень чинного законодавства (а.с. 12-13).

З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 169335653 від 05.06.2019 встановлено, що спірна квартира зареєстрована на праві приватної власності за позивачем (а.с. 14).

Відповідачі зареєстровані як такі, що проживають у спірній квартирі, що стверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи (відповідача ОСОБА_2 ) № 14.35/5 364 від 10.09.19 р., виданої сектором ведення реєстру територіальної громади відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконкому Ковельської міськради Волинської області; копією аркушів будинкової книги серії НОМЕР_1 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у кв. АДРЕСА_1 , що надані у розпорядження суду позивачем (а.с. 4-5, 18, 33).

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як стверджує позивач та його представник та підтверджується матеріалами справи, відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, де, однак, фактично не проживають, що підтверджують позивач та відповідач ОСОБА_2 , з дати набуттям позивачем спірної квартири у власність за договором від 05.06.2019.

Відповідно до ст. 391 ЦК України позивач як новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні спірною квартирою як своїм майном, згідно зі ст. 328 ЦК України.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі встановлених обставин справи та відповідних доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачі, залишаючись зареєстрованими у спірній квартирі, власником якої став позивач, разом з тим, є сторонніми для нього особами і це, безсумнівно, перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушуються його права як власника. Не зважаючи на вірно встановлені обставини справи та висновок про порушення прав позивача, суд безпідставно вважав, що позовні вимоги є передчасними.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, а тому стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір за подачу позовної заяви (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та апеляційної скарги (150% відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Усунути позивачу ОСОБА_7 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 1929,58 грн (одну тисячу дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 58 копійок) судового збору, з кожного по 964,79 грн (дев`ятсот шістдесят чотири гривні 79 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді