ПОСТАНОВА

Іменем України

26 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/5217/19

провадження № 22-ц/4809/1698/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Кіселика С.А.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Павелко І.Л.) від 02 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 23 листопада 2010 року в сумі 22 612,13 грн, з яких: 10165,62 грн заборгованість за тілом кредиту, 4701,97 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5840,53 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 711,05 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн, а також 500,00 грн штраф (фіксована частина), 1052,96 грн штраф (процентна складова).

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 3000,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, однак, позичальник належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, в результаті чого станом на 17 червня 2019 року виникла заборгованість в загальній сумі 22612,13грн.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по тілу кредиту в сумі 10 165,62 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

Суд погодився з доводами позивача в частині наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 10165,62 грн. Відмовляючи в задоволенні решти позову, суд вказав на відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також суд дійшов висновку, що позивачем не було дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та не узгоджено саме тих умов, на які посилається банк. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення з відповідача фактично отриманої ним та неповернутої банку суми коштів, що складає 10165,62 грн. Решта вимог позовної заяви судом визнано необґрунтованими із зазначених вище підстав.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості по простроченому тілу кредиту і неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в зазначеній частині задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що в оскаржуваній частині судового рішення висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права. Так, суд не мав підстав для відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, тобто кредитними коштами, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором. Стверджується, що відповідач, підписавши анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючим часткове погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою та умовами договору та підтвердив свій обов`язок в подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку на сайті позивача. Банк встановив відповідачу кредитний ліміт у сумі 12000,00 грн., а заборгованість за тілом кредиту (10165,62 грн. + 4701,97 грн.) є більшою за кредитний ліміт, оскільки за рахунок кредитних коштів щомісячно списувалась комісія за обслуговування картки. Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладання договору. ОСОБА_2 не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору, частково сплачував заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже, визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомленні.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини

Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України (рішення єдиного акціонера) від 21 травня 2018 року № 519, змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк».

23 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

На підставі вказаної анкети-заяви відповідача банк оформив платіжну карту та надано позичальнику доступ до кредитного ліміту у розмірі 3 000,00 грн.

28 липня 2016 року банком була перевипущена платіжна картка, а також збільшений кредитний ліміт до 12000,00 грн.

Відповідач користувався кредитними коштами, здійснював часткове погашення кредитної заборгованості, а тому станом на 17 червня 2019 року виникла заборгованість по тілу кредиту в сумі 10165,62 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови договору, належним чином не виконав своє зобов`язання в частині своєчасного та в повному обсязі повернення отриманих коштів в сумі 10165,62 грн. Інші вимоги банку суд визнав необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог сторонами позивачем не оскаржується. У зв`язку з цим та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто лице в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту та неустойки (штрафу і пені).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд виходить з такого.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільне судочинство базується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Колегія суддів наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на анкету-заяву ОСОБА_1 від 23 листопада 2010 року (с. 10) про приєднання ним до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи обслуговування кредитних карток «Універсальна» «Укніверсальна, 30 днів пільгового періоду» (с. 11), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 12-26).

Колегія суддів погоджується з оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, здійсненою судом першої інстанції. Суд обґрунтовано не прийняв до уваги надану позивачем роздруківку витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку із сайту банку(http:privatbank.ua|terms|), оскільки інформація, що в ній зазначена, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони зобов`язання (банку), яка може вносити і вносить на власний розсуд будь-які зміни в Умови та Правила.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідача було ознайомлено саме з тими Тарифами, а також Умовами і Правилами надання банківських послуг позивачем, які були чинними саме на момент підписання позичальником заяви - приєднання, а також з подальшими їх змінами. Так, не доведено, що станом на 23 листопада 2010 року вказані документи містили умови, зокрема, щодо сплати позичальником неустойки (пені, штрафів) у зазначених Банком порядку і розмірах. Разом з тим, підписана позичальником заява-приєднання не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил у тій редакції, яка є найбільш сприятливою для задоволення позову.

До того ж, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 листопада 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

При цьому, з підстав, зазначених вище, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, за якими позивач вважає часткове погашення відповідачем заборгованості фактичним погодженням останнім Умов та Правил надання банківських послуг.

Апеляційний суд враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом та не містить інформації про призначення сплачених відповідачем платежів, що свідчить про те, що зарахування сплачених позичальником коштів здійснювалось банком на власний розсуд.

При вирішенні спору суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми, які до них застосовуються а також врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН 342/180/17. Так, суд касаційної інстанції зазначив, зокрема, що споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Також апеляційний суд враховує, що відповідач хоча і не заперечив проти позову, але й не визнав обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, як не визнав і самі вимоги, що не звільняє позивача від обов`язку доказування, а з урахуванням недопустимості застосування при доказуванні припущення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), зобов`язує його надати суду належні, допустимі, достатні і достовірні докази існування обставин, на які він посилається в позовній заяві.

Отже, за відсутності доказів того, що сторони у встановленому чинним законодавством порядку погодили умови щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення позичальником строків виконання договірних зобов`язань, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені та штрафів.

Обґрунтованою вважає колегія суддів також відмову суду першої інстанції у задоволенні вимоги Банку про стягнення з відповідача 4701,97 грн. заборгованості за так званим простроченим тілом кредиту з огляду на таке.

Суд вже зазначав, що обов`язок доведення існування невиконаного зобов`язання покладається на кредитора (позивача).

Мотивуючи свою вимогу про стягнення простроченої заборгованості, позивач посилався на доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором (с. 5 - 9), який виконаний представником позивача. З цього розрахунку вбачається, що прострочена заборгованість виникла у період з 01 листопада 2018 року по 01 червня 2019 року в сумі 4701,97 грн.

Інших доказів позивач до суду першої інстанції не надав.

Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповоідно до норм частин 1 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, належним та допустимим первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку можуть являтися: виписки з особового рахунку клієнта банку, касові документами, документальні розпорядження розпорядника коштів про їх перерахування.

Натомість розрахунок заборгованості являється результатом аналітичної (інтелектуальної) діяльності з виконання математичних дій на основі первинних документів, які підтверджують рух коштів на рахунку.

Таким чином, розрахунок кредитної заборгованості має бути підтверджений і оцінений з огляду на первинні документи, які фіксують рух коштів на рахунку та умови договору.

Однак, всупереч вимогам ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач не подав первинні документи до суду разом з позовною заявою.

Будучи абсолютно впевненим у доведеності обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, позивач не направив свого представника в суд першої інстанції. Натомість подав клопотання про розгляд справи без виклику сторін та за відсутності його представника (с. 37, 38) чим позбавив себе можливості подати додаткові докази.

Тим самим позивач позбавив можливості суд перевірити обґрунтованість і правильність наданого ним розрахунку. А також позбавив себе можливості довести всі обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги про стягнення простроченого тіла кредиту та неустойки.

До апеляційної скарги позивач додав додаткові письмові докази, а саму: довідку про видані відповідачу платіжні картки, довідку про зміну умов договору, виписку по рахунку. Однак, він не обґрунтував поважності причин не подання цих доказів до суду першої інстанції у встановлений законом строк, а тому. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, такі докази до розгляду судом не приймаються.

За відсутності доказів використання відповідачем кредитного ліміту а також за відсутності належного обґрунтування з боку позивача його твердження про прострочення відповідачем виконання зобов`язання з повернення коштів, суд вважає позовну вимогу про стягнення 4701.97 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту недоведеною та безпідставною.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції дотримано зазначених вимог процесуального закону та ухвалено законне і обґрунтоване рішення.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Про судові витрати

Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді С. М. Єгорова

С. А. Кіселик