Справа № 390/953/19
Провадження № 2-о/390/47/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2019 р. Кіровоградський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючої - судді Бойко І.А.,
при секретарі - Губанові М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кропивницький цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні), про встановлення факту, що має юридичне значення,,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 13.08.2014 року поблизу міста Горлівка, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування вимог зазначено, що з 27.04.2002 року заявниця була одружена з ОСОБА_2 , який з 18.03.2014 року був призваний на військову службу у Збройних Силах України. З 16.07.2014 року по 13.08.2014 року ОСОБА_2 перебував на посаді водій-санітар у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Особовий склад вказаної військової частини залучався до складу сил, що беруть участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій і Луганській областях. 13.08.2014 року під час виконання бойового завдання поблизу м.Горлівка Донецької області ОСОБА_2 потрапив під обстріл збройних формувань Російської Федерації та отримав несумісні з життям поранення. Про бойові дії в районі міста Горлівка Донецької області свідчать офіційні джерела, а саме, розміщена на Урядовому порталі стаття під назвою «Військовослужбовців з Кіровоградщини, які загинули на Сході України, посмертно нагороджено орденами «За мужність», а також дані з відкритих джерел, зокрема у статті « ОСОБА_2 » на веб-порталі «Книга пам`яті полеглих за Україну» повідомляється про обставини загибелі ОСОБА_2 . Свідоцтвом про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть був встановлений факт смерті ОСОБА_2 та її причини. Витягом із протоколу засідання ЦВЛК встановлено, що травма та причина смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. У результаті загибелі ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу військової частини. Таким чином, заявниця вважає, що в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, загинув її чоловік ОСОБА_2 . Внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_2 , передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. На підставі викладеного, заявниця звернулась до судупро встановлення факту загибелі чоловіка при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України для визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
Заявниця у судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Ігнатенка В.В. до суду надійшло клопотання, в якому він вимоги заяви підтримує, просить розглянути справу без участі заявника та її представника.
Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України свого представника до суду не направили, проте надали суду письмове клопотання, в якому просили розглядати справу без участі їх представника.
Заінтересована особа Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні) у судове засідання свого представника не направила, повідомлені про дату, місце та час проведення судового засідання в установленому законом порядку, згідно повідомлення про отримання поштового відправлення, причину неявки представника не повідомила, будь-які заяви чи клопотання від зазначеного учасника судового розгляду до суду не надійшло.
Незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне. Вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Незважаючи на викладене, суд враховує, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності та процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь по справі, а тому суд завчасно надсилав на адресу Посольства Російської Федерації в Україні повідомлення про судовий процес, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до змісту повідомлення про вручення поштового відправлення воно було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання поштової кореспонденції. Натомість, Посольство Російської Федерації в Україні у судовому засіданні участі не брало, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, ним не заявлялось. Викладене відповідає висновкам, які викладено у Постановах Верховного Суду від 14.03.2018 року по справі №363/2981/16-ц, від 21.08.2018 року по справі №428/8076/16-ц, від 12.09.2018 року по справі №755/14659/16-ц та іншим.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Відповідно ст.293 ч.2 п.5 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно ст.315 ч.2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Звернення заявника в порядку окремого провадження до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме загибелі при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії, можливо лише у судовому порядку, оскільки законодавством не визначено іншого позасудового способу встановлення вказаного факту.
Судом встановлено, що 27.04.2002 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Великосеверинівською сільською радою Кіровоградського району та області, актовий запис №7 (а.с.23).
Від зазначеного шлюбу народились ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.24, 25).
Згідно довідки № 507/10 від 20.03.2014 року ОСОБА_2 , 1977 року народження, як військовозобов`язаний, на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» 18.03.2014 року був призваний на військову службу до Збройних Сил України (а.с.26).
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 помер у місті Горлівка, Донецька область, Україна, внаслідок вогнепальних поранень живота з ушкодженням внутрішніх органів, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 171 від 14.08.2014 року, виданим Комунальною установою «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Донецької обласної ради, а також свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 15.08.2014 року Великосеверинівською сільською радою Кіровоградського району Кіровоградської області, актовий запис № 15 (а.с.57, 58).
Витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (Протокол №2801 від 23.09.2014 року) свідчить, що вогнепальні поранення живота з ушкодженням внутрішніх органів (ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій) рядового ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які послужили причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с.59).
Витяг із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині)
№ 20.08.2014 року № 76, свідчить, що рядового ОСОБА_2 водія санітара медичного пункту військової частини польова пошта НОМЕР_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, який загинув 13 серпня 2014 року під час виконання бойового завдання поблизу м.Горлівка, з 14 серпня 2014 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Причина смерті: вогнепальні поранення живота з ушкодженням внутрішніх органів (а.с.27).
Указом Президента України № 873/2014 від 14.11.2014 року ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня (а.с.60).
Повідомлення прес-центру Служби безпеки України, отримані заявником із офіційного сайту та надані суду, містять інформацію: військовослужбовець строкової служби Збройних сил Російської Федерації засвідчив, що російська сторона направляє на територію Донецької та Луганської областей кадрових військових фахівців, озброєння та броньовану військову техніку; на Донеччині затримано громадянина Російської Федерації, який підозрюється у зборі відомостей про сили АТО за допомогою спецтехніки; у Донецькій області сили АТО ліквідували групу російських диверсантів, які злочинно проникли на територію України (а.с.31-44).
Відповідно ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Згідно з ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Відповідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014 року.
Згідно ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Абзац 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року свідчить, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, де у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28 - 30, 36, 42, 49, 65 визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації (а.с.57-58).
Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні, а тому на підставі ст.82 ч.3 ЦПК України, не потребують доказування.
Таким чином, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язку військової служби 13.08.2014 року в районі міста поблизу м.Горлівка, Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню.
Відповідно ст.263 ч.4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Висновок суду по даній справі узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладеними у постановах Верховного Суду, а саме: від 14.03.2018 року по справі №363/2981/16-ц, від 21.03.2018 року по справі №428/12368/16-ц, від 21.03.2018 року по справі №417/3852/17, від 12.04.2018 року по справі №243/7029/17, від 06.06.2018 року по справі №428/13977/16-ц, від 21.08.2018 року по справі №428/8076/16-ц, від 12.09.2018 року по справі №755/14659/16-ц.
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ст.ст.4, 76-81, 89, 263-265, 268, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України (місцезнаходження: вул.Еспланадна, 8/10, м.Київ, поштовий індекс 01601), Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні) Повітрянофлотський проспект, 27, м.Київ, поштовий індекс 03049), про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 13.08.2014 року поблизу міста Горлівка, Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя