н/п 2/490/2412/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва

у складі: головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі Балдич Х. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаїв цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Чорноморського національного університету ім.П.Могили

про визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,22 кв.м., як вказано в контракті. В обґрунтування своїх вимог вказав, що у квітні 2006 року позивачу, який на той час працював доцентом кафедри адміністративного права Національного університету внутрішніх справ в м. Харкові, було запропоновано переїхати до м.Миколаєва на роботу до відповідача. Позивач на той час був атестованим співробітником МВС, майором міліції, та близько десяти років стояв на черзі на житло, в якій був один з перших, то такий переїзд викликав значні втрати, зокрема: сімейні ускладнення (переїзд та працевлаштування дружини, переїзд доньки та переведення до нової школи тощо), зменшення заробітної плати, більш пізній вихід на пенсію, втрата черги на житло, розірвання соціальних зв`язків та зміна стилю життя тощо. На замін в якості компенсації за вказані втрати відповідачем було запропоновано здійснити оплату праці шляхом передання у власність протягом п`яти років позивачу житла у вигляді трикімнатної квартири. На виконання зазначеної домовленості 07.04.2006 року позивач уклав з відповідачем контракт № 63/06. У відповідності до трудового договору відповідач зобов`язався надати позивачу житло придатне для проживання та таке, що може бути в подальшому приватизоване позивачем. В той же час відповідач всупереч п. 2.1 Додаткового договору до цього часу ухиляється від оформлення житла у власність позивача. Отримання житла у користування, а надалі у власність, було умовою укладеного між сторонами трудового контракту. Позивач вказує, що, отримання квартири у власність є умовою оплати праці позивача за трудовим контрактом в розумінні норм ст.ст.1,2, 20, Закону України «Про оплату праці». Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача не заперечував проти задоволення позову.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судом досліджено контракт з науково-педагогічним працівником закладу освіти, що є у загальнодержавній власності від 07.04.2006 року № 63/06 та додатковий договір до трудового контракту між Миколаївським державним гуманітарним університетом ім. П. Могили та ОСОБА_1 . Згідно п.5.13 вказаного контракту відповідач передає квартиру у власність позивача шляхом її приватизації або безоплатного відчуження.

Судом встановлено, шо згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 446 від 16 травня 2014 року, згідно якого з будинку 7 АДРЕСА_2 знято статус гуртожитку.

Судом досліджено витяг №11741291 від 05.09.2006р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно якого будівля гуртожитку АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу переданий у власність Миколаївського державного гуманітарного університету ім. Петра Могили.

Судом досліджено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 139633847 від 29.09.2018 року, відповідно до якого власником житлового будинку АДРЕСА_3 є Чорноморський державний університет імені Петра Могили. Тобто за відповідачем зареєстровано право власності на будинок, в якому знаходиться спірне майно, а не саму спірну квартиру.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №803 «Про затвердження порядку відчуження об`єктів державної власності» від 06.06.2007р. (далі Порядок) відчуження державного майна передбачено лише шляхом його продажу. Вказана постанова також містить норму, що дія цього Порядку не поширюється на відчуження майна, порядок якого визначається окремим законом. Отже, враховуючи положення вказаної вище постанови уряду України передача спірної квартири позивачу шляхом безоплатного відчуження такої неможливо.

Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, не мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв, і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позивач обгрунтовуючи свої вимоги як на підставу таких посилається норму ст.392 ЦК України.

ВСУ в постанові від 07.10.2015р. по справі № 1622цс15 висловлено правову позицію щодо застосування норм що регулюють виникнення та визнання права власності. ВСУ вказав, що відповіднодо частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1.ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Позивач не вказує, що в нього раніше виникло право власності на спірну квартиру, а власне ставить вимогу про визнання за ним такого права, тому норма ст.392 ЦК України на яку позивач посилається в позові застосована бути не може.

Сторони визначили у договорі способи переходу прав власності від Чорноморського національного університету ім.П.Могили до працівника за контрактом: до таких відноситься приватизація житла або безоплатне відчуження спірного майна на користь позивача.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як слідує з матеріалів справи, право власності на будинок в якому міститься спірна квартира за відповідачем зареєстровано, але права власності на спірну квартиру, - як на окремий об`єкт речового права, -- у відповідача не має.

Перехід права власності на спірну квартиру може відбуватись у спосіб визначений договором - це приватизація або безоплатне відчуження (договір дарування). Проте, вимога щодо переходу права на спірну квартиру до позивача з таких підстав останнім не заявлялися.

За такого, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.4,12,13,81,82,206,263,264,265,354,355 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 317, 328 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та у строки передбачені ст.273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення через Центральний районний суд м.Миколаєва.

Суддя