Справа № 486/1021/18
Провадження № 22ц/812/1340/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: відповідача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Далматової Г.А. о 10 год. 45 хв. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

6 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 06 вересня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, ними за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Після припинення подружніх стосунків припинилося і ведення спільного господарства між позивачем та відповідачем, але згоди на добровільний поділ майна не досягнуто.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право вланості на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , припинивши право власності відповідача на зазначену частку вказаної квартири.

В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на спільне майно у вигляді грошових коштів та стягнути половину коштів у сумі 154201,30 грн. з відповідача, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі та спільного проживання ними було нажито майно у вигляді готівкових коштів, на момент фактичного припинення стосунків у липні 2018 року ця сума становила 11 000 доларів США.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року в якому ухвалою того ж суду виправлено описку, позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно набуте під час шлюбу, а саме, квартиру АДРЕСА_1 . Визнано, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спільно набутому майні є рівними - по 1/2 частці кожному з подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 154 201, 30 грн. відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира була придбана у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям у рівних частках. Що стосується грошових коштів у сумі 11 000 доларів США, то суд виходив з того, що факт наявності коштів саме на момент припинення шлюбних відносин та факт перебування цих коштів у відповідача у судовому засіданні не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання за нею право власності на Ѕ частину сімейного бюджету у розмірі 154 201, 30 грн. та стягнення вказаної суму з відповідача, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, просила його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в декларації за звітний 2018 рік, поданою відповідачем, зазначено видатки від розлучення у розмірі 138 450 грн. Між тим, факт сплати позивачці будь-яких коштів не підтверджено жодними доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання позивачка не з`явилась, про місце й час розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та )або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи та таке встановлено судом, що сторони з 06 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року розірвано (а.с.5).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18 червня 2013 року за реєстровим №874, ОСОБА_1 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував право власності (а.с.7-8).

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд дійшов вірного висновку про те, що вказана вище квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та підлягає поділу в рівних частках.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно у вигляді грошових коштів у розмірі 11 000 доларів США, що еквівалентно 308 402, 80 грн. та стягнення Ѕ частки у розмірі 154 201,30 грн. еквівалент, то колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені цих вимог з огляду на наступне.

Як на підставу задоволення вимог про стягнення коштів позивачка посилається на те, що на момент припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з відповідачем у липні 2018 року були наявні 11 000 доларів США, які без її згоди на теперішній час знаходяться у колишнього чоловіка.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в декларації за звітний період 2017 рік, поданою ОСОБА_1 зазначено про наявність готівкових коштів у розмірі 11 000 доларів США (а.с. 129-132).

Отже, на 31 грудня 2017 року у подружжя ОСОБА_3 перебували грошові кошти у розмірі 11 000 доларів США.

Як встановлено, подружжя ОСОБА_3 припинили спільне проживання та ведення спільного господарства у липні 2018 року.

Належних та допустимих доказів про наявність на час припинення шлюбних відносин, вказаних грошових коштів у відповідача матеріали справи не містять.

Посилання на те, що у декларації за звітний період 2018 рік, поданою ОСОБА_1 зазначені видатки від розлучення у сумі 138 450 грн., факт сплати яких позивачці не знаходить свого підтвердження, на увагу не заслуговують, виходячи з наступного.

Як пояснив відповідач ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, дійсно на кінець 2017 року у них разом з дружиною було 11 000 доларів США. Після сварки та припинення шлюбних відносин дружина забрала 5 000 доларів США, які не повернула, 6 000 доларів США, які залишилися у нього були витрачені на ремонт квартири та автомобіля, а також на відпочинок з донькою за кордоном. В декларації за 2018 рік він зазначив видатки від розлучення у сумі 138 450 грн., що на грудень 2018 року становило 5 000 доларів США, які забрала колишня дружина для уникнення в подальшому підстав щодо їх декларування.

На підтвердження протилежного, позивачкою належних та допустимих доказів не надано.

Отже, встановлене свідчить про те, що на час припинення спільного ведення господарства подружжям ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 11 000 доларів США були відсутні.

За таких обставин, оцінивши та дослідивши у безпосередньому зв`язку усі надані та наявні у матеріалах докази, висновок суду про відмову у задоволенні вимог про поділ спільних грошових коштів та стягнення Ѕ їх частини з відповідача є вірним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 30 серпня 2019 року.