У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.08.2019 Справа №607/19938/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, в складі судді Братасюка В.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

встановив :

На адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, до подання позовної заяви, надійшла заява про забезпечення позову від ОСОБА_1 . Просить суд забезпечити позов шляхом накладання арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , та заборонити органу ДВС вчиняти будь-які дії щодо його опису та реалізації, а саме:

- земельну ділянку, що за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,0861 га.;

- незавершене будівництво, незакінчений будівництвом багатоквартирний житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 ;

- нежиле приміщення офісу, що за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 29979811.

Зазначає, що між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 500000грн. зі строком повернення до 20.05.2019року, зобов`язання згідно якого останньою не виконано.

Необхідність вжиття заходів мотивує тією обставиною, що їй стало відомо, що ОСОБА_2 вживає заходи щодо відчуження вище зазначеного майна, тому невжиття заходів по забезпеченню позову може призвести до можливості ОСОБА_2 , відчужити вище зазначене майно, що може утруднити або унеможливити подальше виконання рішення суду.

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що існує загроза відчуження вказаного нерухомого майна.

Відповідно до ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, пересвідчитись зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, застосувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може та має намір відчужити належне їй майно.

При цьому, суд наголошує, що позивачем належними допустимими, та достатніми доказами не доведено наявності наміру ОСОБА_2 будь яким чином відчужити належне їй майно, з метою уникнення виконання рішення суду.

Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з`ясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне їй майно, з метою уникнення виконання рішення суду).

Крім того, як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 від 11.02.2019року, на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 накладено арешт згідно постанови Тернопільського районного відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області від 29.10.2018року.

Визначений статтею 150 ЦПК України перелік видів забезпечення позову не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані інші його види.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

У постанові Верховного суду від 03.04.2019року справа №211129/18-ц суд дійшов висновку, що задовольняючи заяву про забезпечення позову та забороняючи державному виконавцю вчиняти будь-які виконавчі дії з виконання виконавчого напису, суди не звернули уваги на права і обов`язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом цієї норми державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на його виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, приходить до переконання, що подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки в заяві не вказано жодних обґрунтувань для застосування заходів забезпечення позову у визначений спосіб, не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, а заборона органу ДВС вчиняти будь-які дії щодо опису та реалізації майна, що належить на праві власності ОСОБА_2 , на яке вже накладено арешт, фактично призведе до зупинення виконавчих дій державним виконавцем..

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 та заборони органу ДВС вчиняти будь-які дії щодо його опису та реалізації відмовити.

Ухвала набирає законної сили через п`ятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк