Справа № 350/436/19
Провадження № 2/350/278/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Максиміва І.В.

за участю секретаря Видойник І.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Перегінської селищної ради, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Перегінської селищної ради, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та зменшивши позовні вимоги просить суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні громадською дорогою шляхом демонтування останнім прокладеної вздовж АДРЕСА_1 бетонної огорожі, яка знаходиться в межах червоних ліній, та зобов`язати відповідача Перегінську селищну раду привести АДРЕСА_1 у відповідність до генерального плану селища Перегінське.

Ухвалою суду від 18 липня 2019 року за заявою представника позивача про зменшення позовних вимог, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Перегінської селищної ради, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою, в частині позовних вимог про визнання нечинним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1455 га та скасування рішення Перегінської селищної ради від 22 травня 2003 року, залишено без розгляду.

В обгрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_5 покликається на те, що відповідач ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,1455 га по АДРЕСА_1 Права, відповідно до генерального плану забудови селища Перегінське, відмежована від річки Радова та прилеглої прибережної смуги червоними лініями, які визначають ширину АДРЕСА_1. Однак відповідач ОСОБА_2 , поклав бетонну огорожу своєї земельної ділянки в такий спосіб, що пригородив до своєї земельної ділянки частину громадської АДРЕСА_1, площею 202 кв.м, чим вийшов за межі червоних ліній вулиці, що підтверджується висновком судового експерта від 01.02.2018 року. Таким чином, зменшивши ширину вулиці, відповідач ОСОБА_2 своїми діями створив позивачеві та іншим мешканцям АДРЕСА_1 перешкоди у користуванні громадською дорогою габаритними автомашинами, трактором, а також внаслідок його дій обмежений доступ спецавтотранспорту. Крім цього, на звернення мешканців вулиці, відповідач - Перегінська селищна рада не вживає жодних заходів для усунення перешкод у користуванні громадською дорогою та приведення АДРЕСА_1 у відповідність до генерального плану селища Перегінське. А тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права щодо користування громадською дорогою, просить позов задоволити.

Представник позивача - адвокат Гордій В.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити. Суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 здійснив будівництво своєї огорожі за межами червоних ліній АДРЕСА_1, що в селищі Перегінське, чим своїми діями створив позивачу, а також іншим мешканцям перешкоди у користуванні громадською дорогою великогабаритним транспортом та іншою спецтехнікою. Той факт, що відповідач при будівництві своєї огорожі вийшов за межі червоних ліній АДРЕСА_1 свідчить як наданий висновок судового експерта від 01.02.2018 року, так і викопіювання з генерального плану селища Перегінське за 2005 та 1982 роки. Вказаний висновок судового експерта свідчить також і про той факт, що Перегінська селищна рада в порушення вимог закону своїм рішенням від 22 тавня 2003 року передала у власність ОСОБА_2 частину громадської дороги по АДРЕСА_1 . Оскільки ні відповідач ОСОБА_2 , ні Перегінська селищна рада не вживають заходів щодо приведення АДРЕСА_1 у відповідність до генерального плану селища, а тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, пояснив, що з 2003 року являється власником будинковолодіння, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1455 га по АДРЕСА_1 . У 2004 році він, на підставі наданих йому Перегінською селищною радою правовстановлюючих документів щодо права власності на земельну ділянку, на місці старої огорожі здійснив будівництво паркану на бетонній основі. Будівництво вказаного паркану ним здійснювалося за участю та допомогою сусідів, зокрема і самого позивача ОСОБА_5 , який з часу будівництва паркану жодних претензій чи заперечень щодо користування АДРЕСА_1 і заїздом до своєї земельної ділянки не мав. Крім цього, будівництво паркану на бетонній основі він здійснив на місці старої дерев`яної огорожі в межах земельної ділянки, яка ще з 1975 року була у користуванні його батька для обслуговування будинку. З того часу він не збільшував площу своєї земельної ділянки за рахунок громадської дороги та жодних порушень земельного законодавства не вчиняв, а тому просив в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тринчук В.В. в судовому засіданні проти позову заперечив з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 отримав земельну ділянку у законний спосіб, а саме звернувся до Перегінської селищної ради з відповідною заявою, на підставі його заяви Перегінська селищна рада 22 травня 2003 року прийняла відповідне рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1455 га по АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_2 , 10 червня 2003 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Таким чином відповідач ОСОБА_2 у законний спосіб отримав у власність належну йому земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яку і обгородив у 2004 році парканом на бетонній основі. Посилання позивача та його представника на те, що ОСОБА_2 при встановленні огорожі порушив вимоги генерального плану 2005 року та вийшов за межі червоних ліній АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу, оскільки вказаний генеральний план затверджений значно пізніше. До 2005 року межі червоних ліній АДРЕСА_1, що в селищі Перегінське не були визначені. Просив в позові відмовити.

Крім цього, позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просили застосувати до вимог позивача ОСОБА_5 строк позовної давності, оскільки зазначили, що позивачеві з 2004 року відомо про існуючу огорожу земельної ділянки ОСОБА_2 , і з того часу позивач жодних претензій щодо існування у нього перешкод у користуванні АДРЕСА_1 не заявляв, а тому вважають, що позивач пропустив трьохрічний строк для звернення до суду із даним позовом.

Представник відповідача - Перегінської селищної ради у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Разом з цим від Перегінської селищної ради надійшов до суду відзив на позов у якому селищна рада заперечує проти вимог позивача. У своєму відзиві представник Перегінської селищної ради зазначив, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_2 у законний спосіб та в межах повноважень селищної ради. Відведена у 2003 році ОСОБА_2 земельна ділянка для обслуговування житлового будинку відповідає розмірам земельної ділянки, яка використовувалась його батьком для обслуговування свого житлового будинку до цього. Обміри земельної ділянки проводились по існуючій на той час дерев`яній огорожі в присутності суміжних землекористувачів. ОСОБА_2 за час користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не змінював ширину вулиці та порядок користування нею, а також не збільшував площу своєї земельної ділянки за рахунок дороги. Просив в позові відмовити.

Третя особа - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 поклав огорожу своєї земельної ділянки по АДРЕСА_1 в такий спосіб, що огорожа земельної ділянки частково виходить на громадську дорогу, значно її звужує, чим створив перешкоди позивачеві та йому, а також іншим мешканцям АДРЕСА_1 у користуванні дорогою для заїзду транспорту до своїх земельних ділянок.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, третьої особи, експерта, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 являється власником домоволодіння по АДРЕСА_3 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2008 № 18351635 (а.с.124).

Відповідач ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,1455 га, кадастровий номер 624855800:01:009:0019, що розташована по АДРЕСА_3 , що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 080160 виданого Перегінською селищною радою 10 червня 2003 року та копією витягу з рішення Перегінської селищної ради від 22 травня 2003 року.

З акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, які передаються в приватну власність від 27 травня 2003 року (надалі Акт) вбачається, що ОСОБА_2 в присутності представників суміжних землекористувачів проведено узгодження меж та відведено в натурі земельну ділянку на місцевості згідно рішення Перегінської селищної ради від 22 травня 2003 року (а.с.36).

Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки доданого до Акту та копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 080160 виданого Перегінською селищною радою 10 червня 2003 року вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,1455 га межує: від А до Б із землями ОСОБА_6 , від Б до В із землями ОСОБА_7 , від В до Г із землями загального користування (проїзд), та від Г до А АДРЕСА_1 селища Перегінське. (а.с.33, 37)

З наданих у судовому засіданні пояснень сторін, а також з наявних у матеріалах справи фотографій (а.с.62-64, 109-114) та Акту комісії Перегінської селищної ради від 09 квітня 2019 року (а.с.65) встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у 2004 році встановив огорожу на бетонному фундаменті належної йому земельної ділянки.

Частиною 2 ст. 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 39 ЗК України встановлено, що землі житлової та громадської забудови використовуються відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою, з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

З висновку судового експерта Худака М.Я., наданого за результатами проведення будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження № 010218 від 01.02.2018 року вбачається, що під`їзна дорога по АДРЕСА_1 Рожнятівського району Івано-Франківської області вимогам проектно-технічної документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва частково не відповідає. Зокрема невідповідність полягає у тому, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 624855800:01:009:0019, площею 0,1455 га, по АДРЕСА_1 , знаходяться в межах містобудівних обмежень. Так зі сторони АДРЕСА_1 проходять межі червоних ліній і захисної смуги водоймища, які накладаються на земельну ділянку площею 0,1455 га. Площа вказаної земельної ділянки в межах червоних ліній становить 202 кв.м., а площа земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги становить 265 кв.м. Разом з тим, огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці. Невідповідність полягає і у тому, що радіус заокруглення проїзної частини дороги по їх бортовому каменю становить 3 метри, а згідно ДБН повинен бути не менше 6 метрів. (а.с.6-28).

Крім цього, позивачем до позовної заяви надане викопіювання з генерального плану селища Перегінське 1982 року з якого також вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , частково розташована за межами червоних ліній АДРЕСА_1 (а.с.146-150).

Таким чином судом встановлено, що огорожа земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , частково виходить за межі червоних ліній АДРЕСА_1, що суперечить як чинному генеральному плану селища Перегінське 2005 року так і генеральному плану селища Перегінське 1982 року, чинному на час отримання відповідачем ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Крім цього, огорожа вказаної земельної ділянки суперечить вимогам ДБН 360-92** - «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» згідно пункту 3.19* яких огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці, а також суперечить вимогам ДБН В.2.3-5-2001 - «Споруди транспорту. Вулиці та дороги населених пунктів» згідно пункту 2.32 яких радіуси заокруглень проїзних частин вулиць і доріг повинні бути не менше 6 м.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органівмісцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником домоволодіння по АДРЕСА_3 , тому він має право вимагати усунути перешкоди в користуванні дорогою.

Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Згідно приписів ст.ст. 214, 215 ЦПК України, суд в обов`язковому порядку спочатку має встановити чи були порушені невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту, чи слід застосувати строк позовної давності. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд важає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки у позивача таке право виникло з часу набуття ним 25 лютого 2008 року права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2008 № 18351635, а з позовом до суду позивач звернувся лише в березні 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Перегінської селищної ради, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні громадською дорогою відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Максимів І.В.

Повний текст рішення складений 03 січня 2020 року.