13 серпня 2019 року Приморський районний суд міста Одеси:
під головуванням судді Єршової Л.С.,
за участю секретаря судового засідання Радзімовської Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальної шкоди,
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Кравчук Т.С. від 09.11.2017 року було відкрито провадження у справі та справу було призначено до розгляду (а.с. 11).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана справа надійшла в провадження судді Єршової Л.С. 08.05.2018 року.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 14.05.2008 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 04.06.2018 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальної шкоди прийнято до провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 07.02.2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті.
У судове засідання повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи позивач не з`явився. Через канцелярію суду, 07.02.2019 року, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надав.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача, суд постановив ухвалу від 13.08.2019 про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобілю «NISSAN SUNNY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1987 року випуску є ОСОБА_5 (а.с.4).
Відповідно до довіреності від 12.07.2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1628, автомобілем «NISSAN SUNNY», реєстраційний номер НОМЕР_1 володів ОСОБА_1 (а.с.5).
26.02.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір міни транспортного засобу «Ніссан Санні», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1987 року випуску, яким позивач розпоряджався на підставі довіреності від 12.07.2017 року, на автомобіль «Форд Скорпіо», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.6)
Як вбачається з постанови слідчого Слідчого відділення Авангардівського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 21.08.2017 року, до Авангардівського ВП 03.05.2017 року надійшла заява ОСОБА_4 щодо шахрайських дій невідомої йому особи, яка в кінці вересня 2016 року здійснила обмін автомобіля заявника «FORD Scorpio» реєстраційний номер НОМЕР_2 на автомобіль «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію якого виявилося підробленим.
Таким чином, на думку позивача, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2 договір міни транспортних засобів від 26.02.2017 року, є недійсним, виходячи з положень ст. 230 ЦК України, а саме: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.
Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі вимог ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
В свою чергу, положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, відповідно до частини третьої даної статті, однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 ЦК України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
У відповідності до загальних вимог, які встановлює ст. 205 ЦК України, договір міни може укладатися в усній та письмовій формі. При обміні речей, які мають певну цінність, варто застосовувати письмову форму договору.
Згідно з ст. 208 ЦК України, у письмовій формі потрібно вчиняти договір міни між юридичними особами, між фізичною та юридичною особою та правочини на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Договір міни укладається обов`язково в письмовій формі, коли він потребує нотаріального посвідчення (ст. 209, 657 ЦК України) та державної реєстрації (ст. 210 ЦК України ). Предметами таких договорів міни можуть виступати: земельні ділянки, єдині майнові комплекси, житлові будинки та інше нерухоме майно, транспортні засоби тощо.
З матеріалів справи встановлено, що правочин, договір міни транспортних засобів, укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі, тобто з додержанням вимог п. 3 ч. 1 статті 208 ЦК України.
В той же час, пунктом 33 Постанови Кабінету Міністрів України N 1388 від 07.09.1998р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» визначено, що перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться.
Однак, судом встановлено, що сторонами не була здійснена перереєстрація зазначених вище транспортних засобів, тобто факту передачі майна у власність не відбулося, що є основою вимогою до договору міни.
Отже сторонами при вчиненні правочину не виконані вимоги, передбачені ч. 1 ст. 657 ЦК України, тобто не здійснено державну реєстрацію відповідного договору міни, таким чином, договір не був укладений, а тому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
Посилання позивача на те, що відповідач ввів його в оману при укладенні договору міни щодо підробленого свідоцтва про реєстрацію, суд не розглядає, оскільки такі посилання є безпідставними та не доведеними.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 81, 89, 258, 264, 265, 268, 280-283, 288 289, 354 ЦПК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та стягнення матеріальної шкоди, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 23 серпня 2019 року.
Суддя Л.С. Єршова