ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 753/13127/16-ц

провадження № 61-20657св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Стеценком Юрієм Володимировичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Коренюк А. М., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 28 жовтня 2010 року ОСОБА_1 став клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, та отримав кредитну карту «Універсальна», на яку у подальшому встановлено кредитний ліміт у розмірі 10 100 гривень із сплатою 22,8% на рік за користування кредитом та кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії карти.

Підписанням анкети-заяви відповідач засвідчив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 31 травня 2016 року має заборгованість у розмірі 66 282,55 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 9 840,97 гривень, заборгованість за процентами - 49 709,08 гривень, заборгованість за пенею і комісією - 3 100 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 3 132,50 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 66 282,55 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 66 282,55 гривень і судовий збір у розмірі 1 378 гривень, всього стягнено 67 660,55 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування між сторонами договірних правовідносин і порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі, зазначеному банком у розрахунку.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року змінено та зменшено розмір стягненої з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості з 66 282,55 гривень до 65 908,15 гривень і загальну суму стягнення з 67 660,55 гривень до 67 286,15 гривень.

У іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Зменшуючи розмір стягненої з відповідача заборгованості, апеляційний суд виходив із того, що банк безпідставно нарахував позичальнику проценти за користування кредитом за період 28 жовтня 2010 року по 1 вересня 2014 року за базовою ставкою 30% від суми заборгованості на рік, оскільки при укладенні договору сторони погодили ставку 22,8% на рік і доказів повідомленняОСОБА_1 про її збільшення банк не подав.

З висновками суду першої інстанції про існування між сторонами договірних правовідносин і наявність у відповідача заборгованості за тілом кредита, пенею, комісією і штрафами у вказаному АТ КБ «ПриватБанк» розмірі суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що не укладав із банком кредитний договір у розумінні статей 626, 638 ЦК України та згоди щодо усіх істотних умов договору, на які позивач посилається в обґрунтування вимог позову, вони не досягли.

Вказав, що у анкеті-заяві не визначено види банківських послуг, які просить надати клієнт, та не зазначено кінцевий строк повернення кредитних коштів.

На думку заявника, банк не довів отримання ОСОБА_1 кредитної карти із кредитним лімітом 10 100 гривень, тому висновок судів про часткове задоволення позову вважає безпідставним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 9 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві зазначено, що Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку і позичальник, підписуючи анкету, зобов`язується виконувати їх вимоги і регулярно ознайомлюватися з внесеним до них змінами на сайті банку.

На підставі анкети-заяви 28 жовтня 2010 року відповідач отримав кредитну карту № НОМЕР_1 з терміном дії до серпня 2014 року, що підтверджується наявним у базі банка фото клієнта з картою. Цього ж дня ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій зазначено умови, строк та порядок погашення кредиту.

Так, згідно з цією довідкою базова ставка за користування кредитом становить 1,9% у місяць (22,8% на рік), а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів.

З виписки за картковим рахунком суди встановили, що у день отримання кредитної карти на неї встановлено кредитний ліміт у розмірі 2 900 гривень, який у подальшому збільшений до 11 100 гривень. Позичальник постійно користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснення платежів, також поповнював карту і погашав кредитну заборгованість.

Також суди встановили, що 7 травня 2011 року, 4 січня 2013 року та 12 серпня 2013 року ОСОБА_1 видано ще три кредитні карти за цим же кредитним рахунком: № НОМЕР_2 із строком дії до жовтня 2014 року, № НОМЕР_3 із строком дії до листопада 2016 року і № НОМЕР_4 із строком дії до лютого 2017 року відповідно.

Відповідно до поданого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 травня 2016 року становить 66 282,55 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 9 840,97 гривень, заборгованість за процентами - 49 709,08 гривень, заборгованість за пенею і комісією - 3 100 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 3 132,50 гривень (процентна складова). Вказаний розрахунок здійснений за період з 28 жовтня 2010 року по 1 вересня 2014 року із застосування ставки 30,00% за користування кредитом, з 1 вересня 2014 року по 1 квітня 2015 року - 34,8% і з 1 квітня 2015 року по 31 травня 2016 року - 43,2%.

Суди оцінили додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і встановили, що згідно з пунктом 2.1.1.2.1 цих Умов датою укладення договору є дата отримання карти, вказана у заяві клієнта. Банк видає клієнту карту, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і у заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що банку надано право здійснювати зміну тарифів та інших умов обслуговування. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін інформувати про це клієнта. Якщо протягом 7 днів банк не отримає повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.8 Умов і правил надання банківських послуг банк має право для різної мети (зокрема, повідомлення про зміни тарифів, активізація додаткових послуг і т.п. ) встановити контакт з клієнтом, використовуючи різні канали зв`язку: відправлення SMS-повідомлень на мобільний телефон клієнта, авторизація при допомозі мобільного телефону і ОТР-пароля, поштовий лист, телеграма, повідомлення по електронній пошті, повідомлення в банкоматах і терміналах самообслуговування.

Судами встановлено, що 15 серпня 2014 року та 15 березня 2015 року банк шляхом направлення SMS-повідомлень повідомив ОСОБА_1 про зміну ставки за користування кредитом з 1 вересня 2014 року до 2,9% у місяць і з 1 квітня 2015 року - до 3,6% у місяць. Про незгоду із таким рішенням позичальник банк не повідомив.

Доказів письмового інформування ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки за період користування кредитом з 28 жовтня 2010 року по 1 вересня 2014 року банк не надав.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату укладення кредитного договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частина четверта цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором; кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першої і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послався на Умови і правила надання банківських послуг і Тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», зафіксовані у довідці про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 28 жовтня 2010 року, у якій зафіксовані тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», підписана ОСОБА_1 , тобто при отриманні кредитної карти відповідач погодився із встановленими банком у цій довідці комісією, процентами за користування кредитними коштами, порядком повернення кредиту і штрафними санкціями за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Доводи заявника про те, що довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 28 жовтня 2010 року не є складовою укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, так як згоди щодо інших його істотних умов сторони не досягли, касаційний суд відхиляє.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач отримав кредитну карту із встановленим кредитним лімітом і фактично користувався кредитними коштами, здійснював фінансові операції, поповнював кредитну карту і погашав борг, а у подальшому йому оформлено ще три карти за цим же картковим рахунком.

Користуючись кредитною картою, ОСОБА_1 знав про встановлені банком тарифи з її обслуговування, які будуть застосовані до нього у зв`язку з фактичним користуванням кредитними коштами, так як підписав довідку про умови кредитування. За таких обставин викладені у касаційній скарзі твердження про те, що зазначені у довідці від 28 жовтня 2010 року тарифи не підлягають застосуванню, є помилковими.

Посилання заявника на те, що у анкеті-заяві не узгоджено кінцевий строк повернення кредитних коштів, обґрунтовані, проте, враховуючи, що ОСОБА_1 тривалий час у добровільному порядку кредитну заборгованість не погашає і отриманий кредит не повертає, звернення банка із цим позовом до суду у розумінні частини третьої статті 530 ЦК України свідчить про виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 отримав кредитну карту у АТ КБ «ПриватБанк» і користувався кредитним коштами на оплатних умовах за тарифами, які узгоджені сторонами у довідці про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 28 жовтня 2010 року, підписаній відповідачем.

Проте при вирішені питання щодо статусу Умов і правил надання банківських послуг як невід`ємної частини договору про надання банківських послуг суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і не врахував, що Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися банком за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг розумів ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, ці Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками суду першої інстанції про вступ сторін у договірні правовідносини на умовах, які зафіксовані в анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг і Тарифах з обслуговування кредитної карти «Універсальна», дійшов помилкового висновку про те, що додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг є складовою укладеного сторонами договору і врегульовують спірні правовідносини.

Таке неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права при оцінці доданого до позовної заяви примірника Умов і правил надання банківських послуг зумовило помилкове посилання апеляційного суду в обґрунтування своїх висновків про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом на пункти 1.1.3.2.3 і 1.1.3.2.8 цих Умов, згідно з якими банк може шляхом направлення SMS-повідомлень повідомити позичальника про зміну процентної ставки за користування кредитом.

Дійшовши неправильного висновку про те, що банк правомірно підвищив процентну ставку з 1 вересня 2014 року до 34,8%, а з 1 квітня 2015 року - до 43,2%, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином поданий банком розрахунок і не встановив правильний розмір заборгованості, яку має ОСОБА_1 за процентами за користування кредитними коштами.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов суперечливих висновків щодо розміру кредитного ліміту, встановленого при видачі ОСОБА_1 кредитної карти, оскільки, пославшись на встановлення цього ліміту у жовтні 2010 року у розмірі 2 900 гривень, суд також вказав про отримання відповідачем кредитної карти із кредитним лімітом у розмірі 10 100 гривень.

Таким чином, суд не спростував доводи апеляційної скарги щодо неотримання ОСОБА_1 кредитної карти із кредитним лімітом у розмірі 10 100 гривень, а також не перевірив наявність у банка права самостійно збільшувати розмір кредитного ліміту.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не перевірив встановлений відповідачу при видачі кредитної карти кредитний ліміт, а також правові підстави і правомірність його подальшого збільшення, не дослідив належним чином розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , не встановив, чи дотримався позивач визначеного статтею 1056-1 ЦК України порядку повідомлення позичальника про зміну процентної ставки за кредитом і не перевірив правильність застосування процентної ставки при нарахуванні кредитної заборгованості, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК Українипідлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене та, оцінивши подані сторонами докази, встановити дійсний розмір встановленого ОСОБА_1 на кредитну карту кредитного ліміту, перевірити наявність правових підстав для його збільшення, з`ясувати правильну процентну ставку, за якою підлягають нарахуванню проценти за користування кредитом, і дійсний розмір заборгованості ОСОБА_1 та ухвалити судове рішення по суті позовних вимог відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Стеценком Юрієм Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов