Дата документу 23.12.2019 Справа № 333/733/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/733/18 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/3627/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про скасування державної реєстрації від 18.05.2012 р. договору суперфіцію, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, визнання самочинним будівництва житлового будинку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації договору суперфіцію про право користування земельною ділянкою, скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасування запису в Єдиному реєстрі речових прав про право власності на житловий будинок.

В обґрунтування позову зазначав, що ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2009 року по справі № 2-3514/2009 за заявою ОСОБА_1 було накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: :03:021:0095, власником якої є ОСОБА_2 та відомості про цей арешт були внесені державним виконавцем до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Цей арешт залишається чинним і на теперішній час.

В подальшому рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2009 року у зазначеній справі № 2-3514/2009 було задоволено позов, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 452 820 грн.

Для виконання цього рішення двічі відкривалося виконавче провадження і двічі державний виконавець виносив постанову про повернення виконавчого документу. У 2017 році виконавче провадження було відкрито знову і здійснюється на теперішній час.

Під час здійснення виконавчого провадження постановою державного виконавця від 13.08.2010 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , відомості про цей арешт були внесені державним виконавцем до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, цей арешт залишається чинним і на теперішній час.

Складові елементи арешту майна, визначені в Законі України «Про виконавче провадження» є опис, оголошення заборони розпоряджатися майном, обмеження в праві користування ним або його вилучення у боржника та передача на зберігання іншим особам.

ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність з 2009 року арешту вищезазначеної земельної ділянки, здійснила незаконні дії, щоб зробити неможливим звернення стягнення на земельну ділянку державною виконавчою службою для погашення заборгованості перед позивачем в рамках примусового виконавчого провадження.

Недобудований на момент арешту будинок порушував право ОСОБА_1 (стягувача) на погашення боргу за рахунок арештованого нерухомого майна ОСОБА_2 (боржника).

ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку у 2007 році та без оформлення відповідних дозволів почала будувати на цій земельній ділянці будинок. При цьому, ОСОБА_2 , розуміючи, що має невиконані боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 та знаючи про накладені арешти на вищезазначену земельну ділянку, свідомо не вчиняла дій для реєстрації її права власності на земельну ділянку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а потім з 01.01.2013 р. в Реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Натомість, ОСОБА_2 та інший відповідач ОСОБА_3 (за домовленістю із ОСОБА_2 ) вчинили низку дій, які призвели до реєстрації у 2015 році за ОСОБА_3 права власності на «новозбудований» ним житловий будинок, який розташований на арештованій з 2009 року земельній ділянці (власник ОСОБА_2 ), а це в свою чергу унеможливлює звернення стягнення на арештовану земельну ділянку.

Відбулася така первинна реєстрація на житловий будинок за ОСОБА_3 із порушенням закону (при дотриманні вимог закону це було б неможливо за наявності арешту).

Так, з`являється договір суперфіцію у простій письмовій формі датований 2007 роком (арешт з 2009 р.), згідно з яким ОСОБА_2 передає земельну ділянку (арештовану) під забудову ОСОБА_3 .

Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) визначене ст. 102-1 Земельного кодексу України та ст. 413 Цивільного кодексу України, може виникати на підставі договору, але лише з моменту державної реєстрації права.

Зазначений договір суперфіцію на право забудови ОСОБА_3 арештованої земельної ділянки реєструється у 2012 році в Поземельній книзі в управлінні Держкомзему у Запорізькій області.

При цьому, в Держкомземі реєструвався лише договір (за наявності арешту це незаконно) і це не можна плутати із державною реєстрацією в «Реєстрі прав власності нерухоме майно» права забудови земельної ділянки (суперфіцій), що стосується оформлення права суперфіціарія на забудову, то відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на 2012 р, а також і на теперішній час), таке право підлягало (є) обов`язковій державній реєстрації та виникало (є) з моменту його (права) реєстрації в «Реєстрі прав власності на нерухоме майно» (з 01.01.2013 р. в реєстрі речових прав).

При цьому, речові права (у тому числі суперфіцій), похідні від права власності, можуть бути зареєстровані лише після державної реєстрації права власності або одночасно з ним. Не було зареєстроване і до теперішнього часу в цьому реєстрі за ОСОБА_3 право забудови арештованої земельної ділянки (суперфіцій).

ОСОБА_3 не маючи права забудовника (таке право не виникло, про що зазначено вище) на арештованій земельній ділянці, отримав документи на збудований ним (точніше начебто ним, а насправді ОСОБА_2 ) житловий будинок та отримав реєстрацію права власності на цей будинок у державному реєстрі.

За відсутності права забудовника, відсутності підстав для затвердження декларації про закінчення будівельних робіт з будівництва будинку по АДРЕСА_1 , відсутні підстави і для видачі свідоцтва про право власності (документ, який є «похідним» від затвердженої декларації про закінчення будівельних робіт) на цей будинок, а відповідно відсутні підстави для наявності державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на зазначений житловий будинок.

Посилаючись на вказане, просив суд скасувати державну реєстрацію від 18.05.2012 р. договору суперфіцію про право користування земельною ділянкою (кадастровий номер: :03:021:0095; адреса: АДРЕСА_1 ) для забудови, сторонами в якому є ОСОБА_2 (власник земельної ділянки) та ОСОБА_3 ; скасувати свідоцтво про право власності (серія та номер: 35713286, видане 31.03.2015, видавник: Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області) на житловий будинок, літ.А-2, (загальна площа (кв.м): 221.9, житлова площа (кв.м): 118.7), розташований на земельній ділянці (кадастровий номер: :03:021:0095) за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про право власності (Номер запису про право власності: 9238547 Дата, час державної реєстрації: 27.02.2015) на житловий будинок, літ.А-2, (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; Загальна площа (кв.м): 221.9, житлова площа (кв.м): 118.7), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та змінив предмет позову, відповідно до якого просив суд скасувати державну реєстрацію від 18.05.2012 р. договору суперфіцію про право користування земельною ділянкою (кадастровий номер: :03:021:0095; адреса: АДРЕСА_1 ) для забудови, сторонами в якому є ОСОБА_2 (власник земельної ділянки) та ОСОБА_3 ; скасувати повністю Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 20405872 від 31.03.2015 14.42.08, державного реєстратора Запорізького міського управління юстиції Нікітенко Людмили Олександрівни, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис (номер запису про право власності: 9238547 Дата, час державної реєстрації: 27.02.2015) про право власності ОСОБА_3 на житловий будинок, літ.А-2, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; Загальна площа (кв.м): 221.9, житлова площа (кв.м): 118.7), розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати самочинним будівництвом житловий будинок, літ.А-2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, з пропуском строку зазначеного в ухвалі про відкриття провадження, тому колегією суддів до уваги не приймається.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх інтересів та необґрунтованості заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки :03:021:0095 на підставі Актів на право власності на земельну ділянку від 19.03.2007 р., 16.04.2009 р.

Право власності на вищевказану земельну ділянку було зареєстровано в порядку, передбаченому на час здійснення реєстрації, шляхом реєстрації даних Актів в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю Управлінням Держкомзему у м. Запоріжжі Запорізької області.

01.08.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір суперфіцію.

Вказаний договір суперфіцію зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Запоріжжі Запорізької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.05.2012 р. за номером :03:021:0095:5:01.

Положеннями п.1.1, 1.2., 1.3., 2.1., 3.1. вищевказаного договору суперфіцію визначено, що Суперфіціар надає, а Суперфіціарій приймає в строкове платне користування Земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 земелька АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлово - господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) необхідних Суперфіціарію. Метою надання в користування Земельної ділянки є здійснення Суперфіціарієм подальшої експлуатації об`єктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування, з дотриманням цільового призначення наданої в користування Земельної ділянки. Цільове призначення Земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Об`єктом даного Договору є земельна ділянка загальною площею 0,0655 га, кадастровий номер якої :03:021:0095. Договір укладено на 15 років. Згідно п. 9.1. Право власності на зведені Суперфіціарієм об`єкти нерухомості на Земельній ділянці відповідно до цього договору належать Суперфіціарію.

Встановлено, що ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2009 р. у справі №2-3514/09, з метою забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, накладено арешт на вищевказану земельну ділянку.

01 вересня 2009 року на підставі постанови державного виконавця Комунарського ВДВС Запорізького міського управління юстиції Кірєєва про відкриття виконавчого провадження №14512845, накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :03:021:0095, яка належить ОСОБА_2

06 серпня 2010 року Комунарським ВДВС Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження №20920401 на підставі виконавчого листа №2-3514, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 15.01.2010 р. про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 451 000,00 грн.

20 серпня 2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровані відомості про накладення арешту на все майно ОСОБА_2 на підставі постанови про арешт майна боржника №1299/8/10 винесеної 13.08.2010 р. державним виконавцем Комунарського ВДВС Запорізького міського управління юстиції Абрамовою Н.В.

Х вказаного витягу, судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності номер №35713286 виданого 31.03.2015 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, право власності на даний житловий будинок зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію права від 31.03.2015 р. №20405872.

З копії матеріалів реєстраційної справи про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що 27.02.2015 р. ОСОБА_3 звернувся до Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області із заявою про здійснення реєстрації права власності на даний житловий будинок. До даної заяви надані копії: Державного Акту серія ЯЗ №316625 від 07.07.2009 р. на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер якої :03:021:0095, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); рішення Запорізької міської ради від 16.04.2009 р. №61/219 про зміну цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки з «ведення садівництва» на «будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд»; вищевказаного договору суперфіцію; довідок Садівничого товариства «Вторчермет» від 25.02.2015 р. про відсутність заборгованості перед даним товариством у власника вищезазначеної земельної ділянки ОСОБА_2 та забудовника ОСОБА_3 ; Декларації про готовність до експлуатації об`єкта - садибного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці АДРЕСА_3 в Садівничому товаристві « АДРЕСА_2 , яка зареєстрована 27.12.2012 р. за №180 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, Розпорядження голови Районного адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 14.01.2015 р. №10 р про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_3 , площею 0,0655 га в Садівничому товаристві «Вторчермет», згідно якого даному будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 ; копію технічного паспорту на даний житловий будинок, в якому ОСОБА_3 зазначений користувачем даного будинку.

Рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції в Запорізькій області Нікітенко Л.О. від 19 березня 2015 року зупинено розгляду заяви ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав власності на вищезазначений житловий будинок, в зв`язку з неподанням заявником необхідних документів, а саме: постанови про відкриття виконавчого провадження 14512845 від 01.09.2009 р. Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ.

У зв`язку з наданням ОСОБА_5 листа Комунарського ВДВС ЗМУЮ від 27.03.2015 р. даному державному реєстратору, останньою винесені рішення 31.03.2015 р. №20405474 та 20405872 про відновлення розгляду заяви ОСОБА_3 про реєстрацію права власності на вищевказаний будинок, а також про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на даний житловий будинок та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності.

Відповідно до копій виконавчого провадження №55144086, з 15.11.2017 р. Комунарським ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знову відкрито виконавче провадження №55144086 на підставі вищезазначеного виконавчого листа №2-3514 виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 451 000,00 грн. та здійснюється примусове його виконання.

17 листопада 2017 р. в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровані відомості про накладення арешту на вищезазначену земельну ділянку на підставі постанови про арешт майна від 15.11.2017 р. №55144086, винесеної державним виконавцем Комунарського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Недєльською О.Г.

Відповідно до листа Комунарського ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 11.04.2018 р. №33863 відносно надання копії матеріалів виконавчого провадження №20920401, витребуваних ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2018 р., надати дані матеріали виконавчого провадження за № 20920401 не виявляється можливим, оскільки дане виконавче провадження у відповідності до даних системи виконавчих проваджень завершено 01.02.2013 року на підставі Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на момент процесуального документа, відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом юстиції України N 2274/5 від 25.12.2008 яким передбачено, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки.

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 08.10.2018 р., наданої на підставі ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2018 р., у Державному земельному кадастрі відсутні відомості про державну реєстрацію договору суперфіцію щодо земельної ділянки за кадастровим номером :03:021:0095.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час державної реєстрації Управлінням Держкомзему у місті Запоріжжі Запорізької області Головного управління Держкомзему у Запорізькій області оспорюваного договору суперфіцію у травні 2012 р., ще не були чинними. Враховуючи положення Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості про вищезазначену реєстрацію даного речового права мала бути перенесена до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Відповідно до ст. 102-1 Земельного кодексу (в редакціях чинних на день укладення спірного договору суперфіцію та його реєстрації), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За приписами ст. 213 ЦК України (в редакціях чинних на день укладення спірного договору суперфіцію та його реєстрації), власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових,соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Згідно ст. 182 ЦК України (в редакціях чинних на день укладення спірного договору суперфіцію та його реєстрації), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Положеннями статті 210 ЦК України (в редакціях чинних на день укладення спірного договору суперфіцію та його реєстрації) визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

За приписами ст.ст. 4, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 р. (в редакціях чинних на укладення спірного договору суперфіцію та його реєстрації), обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних осіб, в тому числі і право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Державна реєстрація прав проводиться на підставі, в тому числі і договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до нормативно-правових актів, в редакції, яка діяла на момент укладення та реєстрації спірного договору суперфіцію, станом на 18.05.2012 р. - дату реєстрації спірного договору суперфіцію і до 01.01.2013 р. державна реєстрація права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводилась територіальними органами земельних ресурсів.

З оспорюваного договору суперфіцію вбачається, що сторонами договору зазначено всі передбачені законом його істотні умови: об`єкт земельна ділянка, її цільове призначення, строк дії договору, плата за користування ділянкою тощо.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація права ОСОБА_3 на забудову даної земельної ділянки на підставі вищезазначеного договору проведена уповноваженими на це державними органами у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на час державної реєстрації.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_2 не мала право укладати вищезазначений договір суперфіцію у зв`язку з наявністю арешту земельної ділянки, накладеного постановами державних виконавців не заслуговують на увагу з огляду на те, що положеннями ст. 4 ч.1, ст. 24 ч. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення державними виконавцями постанов про арешт спірної земельної ділянки), заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника. З метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні відомості, що державними виконавцями при накладенні арештів на земельну ділянку, які полягали в забороні боржнику ОСОБА_2 розпоряджатись даною земельною ділянкою (яка є об`єктом спірного договору суперфіцію), було додатково оголошено про обмеження права останньої у користуванні даної земельної ділянки.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що права ОСОБА_2 на користування та тимчасову передачу іншій особі права користування вищезазначеною земельною ділянкою, на час державної реєстрації спірного договору суперфіцію, не були обмежені.

За приписами ст. 204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір суперфіцію був укладений ОСОБА_2 з метою унеможливлення звернення стягнення на арештовану земельну ділянку є припущенням позивача, яке не підтверджене належними, допустимими, достовірними доказами.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що договір суперфіцію є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним.

Позовні вимоги про визнання даного договору суперфіцію недійсним позивачем не заявлялись.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, а тому позовні вимоги про скасування державної реєстрації даного договору суперфіцію задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок суд першої інтонації вірно керувався п.п. 28, 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. №868 (далі Порядок №868) (в редакції, яка діяла на момент оспорюваної позивачем реєстрації права власності за ОСОБА_3 на вищевказаний житловий будинок та п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461, (в редакції, яка діяла станом на 27.12.2012 р.). та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в редакції чинній станом на 31.03.2015 р..

Суд першої інстанції надав належну оцінку матеріалам реєстраційної справи, заведеної державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції в Запорізькій області Нікітенко Л.О. та дійшов вірного висновку про те, що підстави для відмови в здійсненні даної реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок на підставі заяви ОСОБА_3 , у державного реєстратора були відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що до відповідача ОСОБА_3 перейшло право власності на спірну земельну ділянку на підставі ст. 120 Земельного кодексу України.

За приписами Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації в установленому законодавством порядку, проте в матеріалах справи відсутні відомості, що за ОСОБА_3 наразі зареєстроване право власності на вищевказану земельну ділянку.

Посилання скаржника на те, що внаслідок реєстрації права власності за ОСОБА_3 , порушені права позивача на отримання коштів від реалізації земельної ділянки в порядку виконання рішення суду, ухваленого на його користь, є безпідставними з огляду на те, що в матеріалах даної справи відсутні відомості, що державними виконавцями вчинялись дії в період з 2009 р. по 2012 р., а також на теперішній час щодо звернення стягнення на вищезазначену земельну ділянку з метою примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

З матеріалів виконавчого встановлено, що ОСОБА_2 , яка є боржницею по даному виконавчому листі 2-3514/2009, має інше нерухоме майно, яке може бути реалізоване державним виконавцем.

Коломоєць Д.В. не є стороною ні боргових зобов`язань, які виникли між позивачем та ОСОБА_2 , ні стороною виконавчого провадження, на яке посилається позивач.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку проте, що наведені позивачем обставини не обґрунтовані належним чином і не є підставами для скасування рішення про державну реєстрацію правомірно набутого ОСОБА_3 права власності на вищевказаний житловий будинок.

Вирішуючи питання щодо визнання самочинним будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана вимога є похідною від позовних вимог про скасування державної реєстрації договору суперфіцію, скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на даний будинок, які не підлягають задоволенню.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: