Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 552/5342/16-ц

провадження № 61-21542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Віріч Інна Петрівна, виконавчий комітет Київської районної у м. Полтави ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2016 року у складі судді: Яковенко Н. Л. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Дорош А. І., Кузнєцова О. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Віріч І. П., виконавчий комітет Київської районної у м. Полтави ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідач володіла іншою частиною нерухомого майна за вказаною адресою.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 24 липня 2012 року № 389 частині домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , було надано нову адресу АДРЕСА_1 .

26 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки площею 0,091 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , який був вчинений з порушенням порядку вчинення правочину, без дотримання положень статті 203 ЦК України, що призвело до порушень її прав, як співвласника та користувача земельної ділянки.

Позивач вважала, що на момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки існували суттєві перешкоди для посвідчення цього правочину, але про ці перешкоди ОСОБА_2 як продавцем, не було повідомлено нотаріусу, зокрема, щодо адреси даної земельної ділянки, надано недійсні та неправдиві документи щодо спірного нерухомого майна.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,091 га за адресою АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 грудня 2015 року земельної ділянки площею 0,0910 га, яка розташована: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений 26 грудня 2015 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Віріч І. П., зареєстрований у реєстрі за № 815. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що відсутність станом на 26 грудня 2015 року рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , та визнання нечинним рішення про надання частині домоволодіння по АДРЕСА_1 нової адреси - АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт нерухомого майна, свідчить про те, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 грудня 2015 року є таким, що укладений з порушенням порядку вчинення правочину, суперечить актам цивільного законодавства, підлягає визнанню недійсним. Відсутність адреси земельної ділянки станом на час укладення договору купівлі-продажу оцінюється як безумовна перешкода для укладення такого договору, оскільки норми статті 132 ЗК України передбачають, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні містити в тому числі і предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо).

Позивач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет оспорюваного договору - земельна ділянка по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1 ) одночасно є предметом інших позовів, які розглядалися та розглядаються окремо судами різних інстанцій та юрисдикцій, у тому числі і тих, які не вирішені по суті на час вирішення даної справи судом. Позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що є користувачем земельної ділянки, не погоджується з розмірами та конфігурацією земельної ділянки, якій було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , відповідне рішення виконкому відсутнє, в іншому судовому провадженні оспорює законність проведення реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Окрім того, частина інженерних комунікацій - водогін та каналізаційна система житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , проходять в межах спірної земельної ділянки, на якій знаходяться залишки розпочатого будівництва. Огорожа та межові знаки між земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельною ділянкою, яка знаходиться в фактичному користуванні позивача ОСОБА_1 відсутні. Тому суди зробили висновок про порушення прав ОСОБА_1 оспорюваним правочином.

Аргументи учасників справи

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся із касаційною скарго на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не був повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції. Зазначає, що ОСОБА_1 не була стороною правочину, тому відповідачі ніяким чином не могли вести її в оманну. У позивача не оформлено у встановленому порядку право власності або користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а тому взагалі відсутній предмет спору та у матеріалах справи відсутні докази того, що спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки порушені права ОСОБА_1 .

У травні 2017 року ОСОБА_1 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу. Зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки існували суттєві перешкоди для посвідчення цього правочину, але про ці перешкоди ОСОБА_2 як продавцем, не було повідомлено нотаріусу, зокрема, щодо адреси цієї земельної ділянки, надано недійсні та неправдиві документи щодо спірного нерухомого майна.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до статті 305 ЦПК України (У редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно абзацом 1 частини п`ятої статті 74 ЦПК України (У редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у справі відсутні докази повідомлення ОСОБА_3 про судове засідання 13 лютого 2017 року, оскільки рекомендоване повідомлення, адресоване ОСОБА_3 було повернено із відміткою поштового відділення «неповна адреса, за незапитом» (Т. 1, а. с. 230, 231), а рекомендоване повідомлення, адресоване представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було повернено із відміткою поштового відділення «за терміном зберігання» (Т. 1, а. с. 228, 229).

Тобто, ОСОБА_3 не було належним чином повідомлено про розгляд справи апеляційним судом 13 лютого 2017 року.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року скасувати.

Передати справу № 552/5342/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков