Постанова

Іменем України
14 серпня 2019 року
м. Київ

справа № 739/1987/16-ц

провадження № 61-31442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернігова,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року у складі судді Наполова М. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Бобрової І. О., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернігова (далі КЕВ міста Чернігова) про визнання неправомірним та скасування рішення міської ради та скасування свідоцтва про право власності.
Позовна заява мотивована тим, що у 1983 році позивач на законних підставах вселилася і проживає у житловому приміщенні Новгород-Сіверського райвійськкомату Чернігівської області і була постійно прописана у квартирі АДРЕСА_1 .

Розглянувши клопотання військового комісара, 25 лютого 2010 року Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняв рішення № 12, згідно з пунктом 2 якого надав дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ міста Чернігова на будівлі і споруди ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Новгород-Сіверсько-Семенівський ОРВК), що розташовані на АДРЕСА_2 : будівля військомату, сховище для техніки, вбиральня.
До складу вищезазначених будівель і споруд входить квартира позивача, в якій вона постійно проживає з 1983 року.

Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на виконання вищезазначеного рішення 19 березня 2010 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно на АДРЕСА_2 .

Разом з тим, позивач отримала вимогу КЕВ міста Чернігова від 21 вересня 2016 року з вимогою звільнити займане приміщення до 01 листопада 2016 року. Вказана вимога була видана на підставі свідоцтва від 19 березня 2010 року, яке, в свою чергу, було видане на підставі зазначеного вище рішення від 25 лютого 2010 року.
Вказувала, що оскаржуваним рішенням порушені її права, передбачені частиною першою статті 344 ЦК України, оскільки вона набула право власності на житлове приміщення, де проживає тривалий час (більше 30 років), та право на отримання при виселенні іншого постійного жилого приміщення, що передбачено статтями 109, 110, 125 ЖК України та статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Зазначала, що під час видачі оскаржуваного свідоцтва Виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області порушено вимоги закону та її законні права на житло, передбачені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють житлові правовідносини.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: визнати неправомірним та скасувати пункт 2 рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25 лютого 2010 року № 12 щодо надання дозволу на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ міста Чернігова на будівлі та споруди Новгород-Сіверського-Семенівського ОРВК, будівлі військкомату, сховище для техніки, вбиральні, що розташовані на АДРЕСА_2 ; визнати неправомірним та скасувати свідоцтво на право власності від 19 березня 2010 року серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем у вказаних у позовній заяві доводах, а представником позивача у судовому засіданні не доведено порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 прийняттям оскаржуваного рішення від 25 лютого 2010 року № 12 та видачею свідоцтва від 19 березня 2010 року серії НОМЕР_1 . Також не доведено законність підстав вселення позивача, як вважає позивач, у житлове приміщення та наявність в натурі житла у спорудах комплексу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що питання оформлення права власності на спірне приміщення не порушує прав та інтересів позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач на законних підставах вселилася у квартиру АДРЕСА_1 , тому оскаржувані рішення та свідоцтво, на підставі яких змінено статус будинку, в якому вона проживає, порушує її права та інтереси.

Виселення ОСОБА_1 зі спірного житла було предметом судового розгляду та рішенням суду від 01 вересня 1993 року у справі № 2-201 відмовлено у задоволенні позовних вимог про її виселення з указаної вище квартири.

Крім того, на підставі рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25 лютого 2010 року № 12 та виданого на його підставі свідоцтва від 19 березня 2010 року ОСОБА_1 намагаються виселити з квартири, де вона проживає більше 30 років, тому висновок судів, що оскаржуваними рішенням та свідоцтвом не порушено її права та інтереси є безпідставним та спростовується зібраними у справі доказами.
Рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25 лютого 2010 року № 12 прийняте з численними порушеннями вимог закону, проте суди навіть на дали цим обставинам будь-якої оцінки.

Крім того, позивач в силу вимог частини першої статті 344 ЦК України має право на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Доводи інших учасників справи
У серпні 2017 року КЕВ міста Чернігова подало до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними, підстави для їх скасування відсутні. Позивач не довела, що вона вселилася у спірне приміщення на законних підставах. Оскаржуваними рішенням та свідоцтвом, які видані з дотриманням вимог закону, не порушені права та інтереси ОСОБА_1 .
У вересні 2017 року Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що позивачем не доведено порушення її прав та охоронюваних законом інтересів рішенням від 25 лютого 2010 року № 12. Позивач не подала доказів, що вона законно вселилася у спірне приміщення.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням Виконавчого комітету Новгород-Сіверської Ради народних депутатів від 04 травня 1964 року № 169 визнано право власності за Новгород-Сіверським райвійськоматом на домоволодіння у складі: будинку, сараю та погребу, розташованих на АДРЕСА_3 .

Встановлено, що відповідно до рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 26 січня 2011 року вул. Свердлова перейменовано на вул. Козацьку.

Згідно з копією реєстрової книги № 3 для реєстрації документів на право користування земельними ділянками право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2 закріплено за військовим комісаріатом.
Відповідно до копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 12 липня 1986 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням Новгород-Сіверського народного суду Чернігівської області від 01 вересня 1993 року у справі № 2-201 відмовлено у задоволенні позову Новгород-Сіверського районного військового комісаріату до ОСОБА_1 про виселення її із займаного службового жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 .
З указаного рішення у справі № 2-201 вбачається, що позивач з чоловіком (військовослужбовцем) та двома дітьми була вселена у спірну квартиру з дозволу Новгород-Сіверського військомату Чернігівської області для тимчасового проживання. Статус квартири як службової вказаним рішенням не встановлювався.

Рішення суду у справі № 2-201 мотивоване тим, що ОСОБА_1 вселилась у вказане приміщення на законних підставах і у зв`язку з переобладнанням даного жилого приміщення у нежиле може бути виселена тільки з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення на підставі вимог статей 110, 113 ЖК Української РСР.

Суди встановили, що на виконання наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 03 січня 2006 року «Про взяття на баланс нерухомого майна квартирно-експлуатаційними відділами (частинами) та забезпечення військових частин комунальними послугами, енергоносіями та паливом)» здійснено передачу основних засобів Новгород-Сіверсько-Семенівським ОРВК на баланс КЕВ міста Чернігова.

Згідно з актами прийняття-передачі основних засобів, затверджених 06 березня 2008 року, на баланс КЕВ міста Чернігова передано будівлю Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, гараж та бокси, туалет, що знаходяться на АДРЕСА_2 .
Розглянувши клопотання військового комісара 25 лютого 2010 року, Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняв рішення № 12, згідно з пунктом 2 якого надав дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ міста Чернігова на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані на АДРЕСА_2 : будівля військомату, сховище для техніки, вбиральня.

Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на виконання вищезазначеного рішення 19 березня 2010 року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно комплекс на АДРЕСА_2 .
Згідно з характеристикою об`єкта будинок АДРЕСА_2 складається з нежитлової будівлі «1А» площею 531,2 кв. м, сховища для техніки «1Б» площею 128,4 кв. м, вбиральні «1б» площею 2,6 кв. м.

КЕВ міста Чернігова звернулося до позивача з вимогою від 21 вересня 2016 року звільнити займане на АДРЕСА_4 приміщення до 01 листопада 2016 року.

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 4 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

У частинах першій та другій статті 8 ЖК Української РСР визначено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу. Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Відповідно до статті 380 та частини 1 статті 382 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Квартирою ж є ізольоване помешкання у житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Таким чином, зазначеними нормами житлового законодавства, як правило, не допускається переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі. А виняткових випадках допускається за рішенням місцевих органів влади.

Частиною першою статті 110 ЖК Української РСР визначено, що громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо, зокрема будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Відповідно до частини другої статті 111 ЖК Української РСР, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.
Вимоги, що пред`являються до благоустроєного жилого приміщення, яке надається у зв`язку з виселенням, передбачені статтею 113 ЖК Української РСР.

На підтвердження тих обставин, що спірне приміщення є житловим, позивач надала докази: рішення Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 04 травня 1964 року, рішення Новгород-Сіверського народного суду Чернігівської області від 01 вересня 1993 року.
Зазначала, що Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Встановлення відповідно обставин щодо наявності у позивачів достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем, є визначальним при вирішенні спору в частині щодо захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції права на спірні приміщення, яке позивачі вважають своїм єдиним житлом.
У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Враховуючи вищевикладене, не можуть братися до уваги доводи відповідача, що позивач не довела законності свого проживання в спірній квартирі, оскільки відсутність ордеру на вселення чи порушення інших правил при отриманні в користування спірного житла є неналежним урядуванням компетентних органів на той час, але не є порушенням цих правил.
Отже, позивач, звертаючись з вказаними позовними вимогами, правомірно обґрунтовувала порушення її права на спірні приміщення, які вважає своїм житлом впродовж триваючого періоду більше 30 років.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вимог позову суди виходили із того, що спірними рішенням та свідоцтвом не порушені права та інтереси позивача та те, що визнання права власності на приміщення, які є нежитловими, підтверджено обставинами справи та зібраними доказами.

Такі висновки є помилковими та не ґрунтуються на нормах права.

Як убачається з матеріалів справи, КЕВ міста Чернігова звернулося до позивача з вимогою звільнити займане на

АДРЕСА_4 приміщення

до 01 листопада 2016 року, посилаючись на рішення Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25 лютого 2010 року № 12 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19 березня 2010 року, яке видане на підставі цього ж рішення.
Стаття 1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 12 липня 1986 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
Право ОСОБА_1 на житло було предметом спору, однак у задоволенні позовних вимог про її виселення відмовлено.

Так, рішенням Новгород-Сіверського народного суду Чернігівської області від 01 вересня 1993 року у справі № 2-201 відмовлено у задоволенні позову Новгород-Сіверського районного військового комісаріату до ОСОБА_1 про виселення її із займаного службового жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 , а також встановлено, що вона вселилась у вказане приміщення на законних підставах та у зв`язку з переведенням вказаного житлового приміщення в нежитлове, може бути виселена з нього лише з наданням їй іншого житлового приміщення.
Позивачем отримано лист-попередження про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено вище, відповідач на підставі правоустановчих документів отримав право власності на майно, зокрема, до його складу увійшло житло позивача. Вказане майно згідно з його свідоцтвом про право власності стало нежитловим приміщенням.

Вказані вище обставини свідчать про порушення права позивача на житло, яке гарантується Конституцією України.

Разом з тим, перевід житлових приміщень у нежитлові регулюється нормами чинного законодавства.

Якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів (частина друга статті 111 ЖК Української РСР).

Разом з тим, суди не звернули належним чином увагу на заявлені позивачем вимоги, а також норми права, якими вона ці вимоги обґрунтовувала, зокрема зміст статей 110113 ЖК Української РСР, залишили поза увагою її доводи про порушення права на житло в квартирі, в якій вона проживає понад 30 років, відповідно дійшли помилкового висновку, що спірним рішенням від 25 лютого 2010 року № 12 та виданим на підставі цього рішення свідоцтвом від 19 березня 2010 року не порушено її законні права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди не встановили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають до застосування, не звернули уваги, що позивач обрав конкретний спосіб захисту, який є належним та ефективним з урахуванням обставин справи.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції.

Проте суди пояснення позивача, надані нею докази, що підтверджують порушення її права на житло, залишили поза увагою, не спростували ці доводи належними та допустимими доказами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська