ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/3614/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено, до ОСОБА_2 про спонукання до виконання мирової угоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2017 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до якої ОСОБА_1 , як власник квартири, має право безперешкодного доступу до неї у будь-який час для здійснення контролю за утриманням квартири. ОСОБА_2 зобов`язалась не перебувати у квартирі в стані алкогольного сп`яніння та розпивати у ньому алкогольні напої, а у протилежному випадку - знятись з реєстрації, виселитись та звільнити квартиру від особистих речей.

Проте, ОСОБА_2 умов мирової угоди не дотримується, оскільки зловживає спиртними напоями, змінила дверні замки, має борги за комунальні послуги, вселила без згоди позивача свого співмешканця ОСОБА_4 .

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 виконати мирову угоду, затверджену та визнану ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2017 року у справі № 335/8446/16-ц, провадження № 2/335/158/2017, надати вільний доступ позивачеві до квартири, виселити ОСОБА_2 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначенням рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначала, що судом першої інстанції не прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_5 , відповідь начальника ГУНП в Запорізькій області Дніпровського ВП Вознесенівського ВП, якими підтверджено факт перешкоди доступу до спірної квартири та перебування ОСОБА_2 у нетверезому стані. Щодо вимоги виселення ОСОБА_2 з квартири без надання іншого житлового приміщення, скаржниця посилається на ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначала, що відповідач взяла на себе відповідне зобов`язання щодо виселення, у разі невиконання умов мирової угоди, а отже її вимоги є обґрунтованими. Також, на підтвердження порушень п. 3 умов мирової угоди в частині невнесення щомісячної плати за утримання квартири та комунальні послуги, скаржницею до апеляційної скарги додано довідки постачальників про наявні борги.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року залишити без змін. Зазначала, що після постановлення ухвали про визнання мирової угоди між сторонами, були прийняті рішення по інших справах, які впливають на правові відносини у рамках цього позову. Зокрема, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування залишено без задоволення. Також, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна квартири АДРЕСА_1 особистою власністю - залишені без задоволення. Відповідач вважає, що набула право на спадщину у вигляді 1/3 частки спірної квартири, а отже твердження позивача, що вона є єдиним власником спірного житлового приміщення не відповідає дійсності. Проте, навіть після того, як відповідач стала співвласницею цієї квартири, вона продовжує виконувати умови мирової угоди, а твердження позивача є недоведеними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Розглядаючи справу суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини в цій справі є похідними від правовідносин у справі, в якій постановлено ухвалу про визнання мирової угоди та регулюються ст. 526 ЦК України, оскільки підставою позову є невиконання стороною однієї з умов мирової угоди. У разі невиконання стороною умов мирової угоди у добровільному порядку, заінтересована особа вправі звернутися до суду з позовом про спонукання виконання мирової угоди. Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що з боку відповідача дійсно було допущено наявність заборгованості за комунальні послуги, проте інші порушення умов мирової угоди свого об`єктивного підтвердження не знайшли. Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, до складу якої увійшла зокрема, й частина спірної квартири, а отже, відповідач не може бути виселена з неї внаслідок невиконання умов мирової угоди.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України 2004 року мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета спору.

У разі укладення сторонами мирової угоди, суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

За матеріалами справи вбачається, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2017 року в цивільній справі № 335/8446/16-ц визнано мирову угоду, укладену 12.01.2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на таких умовах:

1. Позивач, ОСОБА_1 , відмовляється від своїх позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Позивач, ОСОБА_1 і відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , домовились про фактичне проживання та реєстрацію відповідачів в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Відповідачі, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , зобов`язались, у строк з дня набрання чинності ухвали суду про затвердження мирової угоди до 28.02.2017 року, сплатити борг за комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , та в подальшому, своєчасно, щомісячно вносити плату за утримання квартири та комунальні послуги, використовувати зазначене житлове приміщення за призначенням, відповідно до вимог Житлового Кодексу УРСР.

4. Позивач, ОСОБА_1 , як власник квартири АДРЕСА_1 , має право безперешкодного доступу до зазначеного житлового приміщення, у будь-який час, а відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зобов`язуються не перешкоджати власнику, ОСОБА_1 , здійснювати контроль за станом та утриманням вказаної квартири.

5. У разі не виконання зобов`язань по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги у зазначений в угоді термін, а також при встановленні позивачем, ОСОБА_1 , факту перебування відповідача, ОСОБА_2 , у стані алкогольного сп`яніння у зазначеному житловому приміщенні, чи факту розпивання алкогольних напоїв у зазначеному житловому приміщенні, відповідач, ОСОБА_2 , зобов`язується знятися з реєстрації за вказаною адресою, виселитись з житлового приміщення та звільнити квартиру від особистих речей.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом - закрито (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-274цс15 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15, зазначено, що у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Втім, колегія суддів звертає увагу, що вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у правовідносинах, в яких, на час набрання чинності судовим рішенням про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі, ухвала про визнання мирової угоди не відносилась до судових рішень, які підлягали виконанню державною виконавчою службою. Законом України «Про виконавче провадження», в редакції від 21 квітня 1999 року, а саме, пунктом 5 статті 3, було передбачено, що мирові угоди, які визнані судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Проте, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Проте, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час звернення позивача до суду, такі виконавчі документи, зокрема, як ухвали судів у цивільних справах, підлягають примусовому виконанню.

За вимогами ст. 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 3 вказаної процесуальної норми, у разі невиконання затвердженої мирової угоди ухвала суду про її затвердження може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Таким чином, процесуальним законом у новій редакції ЦПК України передбачена можливість примусового виконання мирової угоди у разі, якщо одна із сторін відмовляється добровільно виконувати її умови.

Разом з тим, колегією суддів враховується правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-274цс15, відносно якого у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

Так, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із статтями 11, 202 ЦК України затверджена судом мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства, має бути виконаний за правилами статей 509, 525, 526 ЦК України. Однак, такий правочин має і свої особливості, пов`язані з процедурою його укладення та затвердження, що також свідчить про необхідність дотримання процесуальних норм, які регулюють порядок затвердження мирової угоди судом.

Мирова угода є двостороннім волевиявленням, спрямована на врегулювання спору шляхом взаємних поступок. Мирова угода укладається сторонами (позивачем і відповідачем) і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно.

У спосіб укладення мирової угоди, усі умови якої були ними узгоджені, сторони остаточно вирішили припинити спір між ними, що свідчить не лише про завершення процедури судового розгляду спору, а і про вирішення та узгодження між ними усіх спірних питань.

Як вбачається із матеріалів справи, обидві сторони по справі в межах розгляду цивільної справи уклали мирову угоду та прийняли на себе певні зобов`язання цивільно-правового характеру, відповідна мирова угода була визнана судовим рішенням.

За приписами ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно ч. ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України (статті 527, 530, 532, 545 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Проте, дослідивши зміст мирової угоди, колегія суддів зазначає, що нею не встановлено порядку реалізації умов визнаної судом мирової угоди, викладені сторонами умови мирової угоди не містять конкретизованих і чітких зобов`язань, чітких підстав для необхідності здійснення певних обов`язків відповідачем, способу здійснення домовленостей сторін, достатніх ідентифікуючих ознак порушень, які могли виникнути у майбутньому, які б призвели до виникнення у відповідача обов`язку виселитися, що є суттєвим для визначення обсягу цивільно-правових зобов`язань відповідача перед позивачем та об`єктивної оцінки судом їх виконання, невиконання або неналежного виконання.

У мировій угоді сторони не визначили чітких зобов`язань кожної сторони, механізм їх виконання, наслідки їх невиконання тощо.

Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Крім того, слід звернути увагу, що обов`язок ОСОБА_2 знятися з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , виселитися з житлового приміщення та звільнити квартиру від особистих речей встановлено пунктом 5 мирової угоди, при недотриманні цього пункту. А саме, зазначено: у разі не виконання зобов`язань по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги у зазначений в угоді термін, а також при встановленні позивачем, ОСОБА_1 , факту перебування відповідача, ОСОБА_2 , у стані алкогольного сп`яніння у зазначеному житловому приміщенні, чи факту розпивання алкогольних напоїв у зазначеному житловому приміщенні, відповідач, ОСОБА_2 , зобов`язується знятися з реєстрації за вказаною адресою, виселитись з житлового приміщення та звільнити квартиру від особистих речей.

Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язалась виселитись із спірної квартири лише у випадку: розпивання нею спиртних напоїв в квартирі; перебуванні у стані алкогольного сп`яніння у зазначеному житловому приміщенні; несплати боргу за житлово-комунальні послуги у зазначений в угоді термін.

Перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння у зазначеному житловому приміщенні, чи факту розпивання алкогольних напоїв у зазначеному житловому приміщенні, матеріалами справи не підтверджено.

Посилання скаржниці на те, що відповідач чинить їй перешкоди до вільного доступу в квартиру та здійснення контролю за станом квартири, навіть за умови доведення цих обставин, не є такими, що покладають на ОСОБА_2 обов`язок виселення в контексті цієї мирової угоди.

Наявність заборгованості за комунальні послуги станом на 01 жовтня 2019 року (т. 2 а.с. 37-39), також не можуть слугувати підставою для виселення ОСОБА_2 в контексті укладеної між сторонами мирової угоди, оскільки пунктом 5 обов`язок виселення встановлено у разі невиконання зобов`язань по сплаті за житлово-комунальні послуги у зазначений в угоді термін. А саме, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язались сплатити борг за комунальні послуги за квартиру у строк до 28 лютого 2017 року. Саме порушення цього зобов`язання, викладено у п. 5, як підстава для виселення ОСОБА_2 .

Натоміть, матеріали справи не містять доказів невиконання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вищезазначеної умови.

Вищенаведені обставини в сукупності вже самі по собі є достатніми для висновку про відсутність підстав для задоволення позову і виключали можливість ухвалення такого судового рішення. Особа не може бути примушена до виконання умов мирової угоди, яких ця угода не містить, поза межами цієї угоди.

Крім того, аналіз змісту мирової угоди. яка визнана ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2017 року, у взаємозв`язку з нормами закону приводить до висновку про те, що в мировій угоді зафіксоване врегулювання відносин між сторонами, яке створило ситуацію правової невизначеності.

Так, вбачається, що сформульований позивачем дійсний предмет позову не відповідає підставам і мотивам, із яких позов заявлений, позаяк спонукання до виконання мирової угоди та фактична вимога (виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення) не є тотожними поняттями, спонукання передбачає покладення на особу обов`язку вчинити певну дію (виконати угоду), тоді як виселення є класичною вимогою, спрямованою на пряме, безвідносно до дій відповідача, задоволення вимог власника. Правова позиція позивача щодо підстав, обґрунтування та предмету позову є в справі суперечливою.

Стаття 47 Конституції України декларує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу УРСР що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У п. 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, крім іншого, вимога ОСОБА_1 щодо виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення не може бути задоволена, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення без надання іншого жилого приміщення в такий спосіб.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача.

Крім того, з урахуванням вимог позивача та позиції відповідача, при розгляді заявленого позову, посилання на рішення, ухвалені після постановлення ухвали про визнання мирової угоди між сторонами, фактично створюють нові правовідносини виходячи за межі тих, які вже склалися та існують між сторонами.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті та справедливе рішення і не мав передбачених законом підстав для задоволення позову, на що окремі неточності у оцінці відображення в розрахунку боргу сплачених боржником коштів не впливають. Тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію позивача, яка загалом вірних висновків суду першої інстанції не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: