ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 607/5319/14-ц

провадження № 61-11445св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Іванюк Тетяною Миколаївною, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Ромазан В. В., та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Ткача З. Є., Міщій О. Я., Демкович Ю. Й.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом, уточненим у червні 2016 року, до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 16 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 265-009/ФКВ-08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24 600 доларів США, кінцевим строком повернення якого встановлено 13 липня 2018 року, зі сплатою 12,30% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами і договорами забезпечення до них, у тому числі за укладеними із відповідачами кредитним та іпотечним договорами.

ОСОБА_5 не виконувала належним чином зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим банк набув права вимагати дострокового погашення кредитної заборгованості, яка станом на 17 червня 2016 року становить 447 073,19 гривень і складається із: заборгованості за кредитом - 266 588,21 гривень, заборгованості за процентами - 168 243,74 гривень і заборгованості за комісією - 12 241,24 гривень.

За таких обставин ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 447 073,19 гривень та у рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У листопаді та грудні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» уточнило позовні вимоги та, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , заявило вимоги до її спадкоємців: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у межах вартості одержаного у спадщину майна.

В обґрунтування уточненого позову зазначило, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що банк не повідомлено. Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво і банк у передбачений частиною другою статті 1281 ЦК України строк звернувся із вимогою до спадкоємців боржника, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у межах вартості одержаного у спадщину майна заборгованість за кредитним договором № 265-009/ФКВ-08, яка станом на 17 червня 2014 року становить 447 073,19 гривень, та у рахунок погашення цієї суми звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 447 073,19 гривень.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації предмета іпотеки, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час здійснення виконавчих дій.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2014 року вказане заочне рішення скасовано і призначено справу до розгляду у загальному порядку у зв`язку з поданням до суду документів, які підтверджують, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2015 року у задоволенні уточненого позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є спадкоємцями ОСОБА_5 , і ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених до стягнення сум, оскільки поданий позивачем розрахунок заборгованості включає лише період з червня 2010 року по червень 2014 року і на вимогу суду уточнений розрахунок за період, який починається від дня укладення договору і обмежується днем смерті боржника, банк не подав та від проведення у справі судової бухгалтерської експертизи відмовився. Оскільки ОСОБА_4 не надала згоди забезпечувати виконання кредитного зобов`язання новими боржниками, якими є спадкоємці ОСОБА_5 , і врахувавши відсутність відповідного застереження в іпотечному договорі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених до майнового поручителя вимог.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської областівід 23 лютого 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове про відмову у позові з інших правових підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк пропустив встановлений частиною третьою статті 1281 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, оскільки, набувши право вимоги за кредитним договором у день укладення договору про передачу активів та кредитних зобов`язань - 30 червня 2010 року, з вимогою про погашення заборгованості до спадкоємців позичальника протягом року не звернувся. Так як за основним зобов`язанням відбулася заміна боржника на його спадкоємців, ОСОБА_4 не надала своєї згоди забезпечувати виконання зобов`язання новими боржниками і відповідне застереження в іпотечному договорі відсутнє, суд дійшов висновку про припинення іпотеки та, як наслідок, відсутність правових підстав для звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2015 року і рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що не знав і не міг знати про смерть ОСОБА_5 ; вперше про це дізнався з поданої її спадкоємцем ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення, після чого, з дотриманням встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, шестимісячного строку звернувся з претензією до спадкоємців.

Вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що строк вимоги за кредитним договором настав у день укладення договору про передачу активів та кредитних зобов`язань - 30 червня 2010 року, так як за цим договором заявник лише набув прав кредитора у зобов`язанні, у той час як строк повного виконання кредитних зобов`язань не змінився і встановлений до 13 липня 2018 року.

На думку заявника, існування заборгованості за кредитним договором є достатньою підставою для звернення стягнення на передане в іпотеку майно, тому висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні відповідних позовних вимог вважає безпідставним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 265-009/ФКВ-08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24 600 доларів США, кінцевим строком повернення якого встановлено 13 липня 2018 року, зі сплатою 12,30% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обставин, які б свідчили про зміну банком строку виконання зобов`язання і про його повідомлення спадкоємцями ОСОБА_5 про її смерть, судами не встановлено.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» і Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами, укладеними із боржниками, відповідно до переліку, визначеному у додатку № 2 до договору.

Оцінивши витяг із наведеного у додатку № 2 переліку кредитних і забезпечувальних договорів, суди встановили, що ПАТ «Дельта Банк» передано право вимоги за укладеним із ОСОБА_5 кредитним договором і укладеним у його забезпечення із ОСОБА_4 іпотечним договором. Фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання на день відступлення права вимоги у валюті кредиту становить 28 224,49 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 206 192,41 гривень; кінцевий термін погашення кредиту - 13 липня 2018 року.

Згідно з поданим ПАТ «Дельта Банк» розрахунком станом на 17червня 2014 року непогашена заборгованість за кредитним договором № 265-009/ФКВ-08 становить 447 073,19 гривень і включає: заборгованість за кредитом - 266 588,21 гривень, заборгованість за процентами - 168 243,74 гривень і заборгованість за комісією - 12 241,24 гривень.

Суд першої інстанції, оцінивши зазначений розрахунок, встановив, що він виконаний лише за період з 30 червня 2010 року по 17 червня 2014 року та не містить відомостей щодо платежів, сплачених ОСОБА_5 за життя у рахунок погашення боргу, тому не підтверджує заявлену до стягнення суму заборгованості.

З виданих Першою тернопільською державною нотаріальною конторою свідоцтв про право на спадщину за законом від 30 вересня 2010 року суди встановили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є спадкоємцями ОСОБА_5 і успадкували кожен у рівних частках житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 загальною вартістю 1 428 702 гривень.

У вересні 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про перегляд ухваленого у цій справі заочного рішення, до якої додав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5

14 листопада 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Першої тернопільської державної нотаріальної контори із претензією до спадкоємців ОСОБА_5 щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 265-009/ФКВ-08.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Частиною першою статті 37 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій, передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

У порядку процесуального правонаступництва відбувається заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям з процесу суб`єкта спірного правовідношення та переходом до правонаступника усіх процесуальних прав та обов`язків попередника, який продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 37 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій, можливе шляхом залучення правонаступника померлої сторони лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі.

Якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України у тій же редакції суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» звернулося із цим позовом до ОСОБА_5 , яка на час його подання померла, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі у відповідній частині, а відкрите провадження підлягало закриттю на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій. Таким чином, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції допустив порушення цивільного процесуального законодавства. Апеляційний суд на вказане порушення при апеляційному перегляді справи уваги не звернув і також переглянув справу по суті.

Разом з тим, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення, з урахуванням обставин справи та дій судів попередніх інстанцій, не підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Так, Європейський суд з прав людини вказує, що закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «право на суд» включає і право на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами. Такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Скасування рішень, ухвалених у 2015-2016 роках у справі, провадження в якій відкрито у квітні 2014 року, із закриттям провадження поставило б під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки безумовно вплине на застосування позовної давності та порушення гарантованого статтею 6 Конвенції права на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку й не буде відповідати ефективності цивільного судочинства, його завданням та принципу пропорційності у цивільному судочинстві (статті 2, 11 ЦПК України).

Касаційний суд також враховує, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а залучені до участі у справі спадкоємці померлого позичальника не заперечували проти розгляду судами попередніх інстанцій справи по суті і активно приймали участь у процесі.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про перегляд цієї справи по суті, що узгоджується із висновками об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із недоведеності заявленої до стягнення суми кредитної заборгованості, а також врахував відсутність в іпотечному договорі застереження про відповідальність майнового поручителя у разі заміни боржника.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у позові з інших правових підстав, виходив із того, що банк пропустив встановлений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення вимог до спадкоємців боржника.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим.

Статтею 1282 ЦК Українивстановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором статті 1281 ЦК Українищодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Так, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги.

ПАТ «Дельта Банк», який не знав та не міг знати про смерть ОСОБА_5 і про відкриття спадщини, після подання ОСОБА_2 у вересні 2014 року заяви про перегляд ухваленого у справі заочного рішення, додатком до якої було свідоцтво про смерть позичальника, пред`явив претензію до її спадкоємців у листопаді 2014 року, тобто у межах встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України шестимісячного строку від дня, коли дізнався про смерть позичальника.

Суд апеляційної інстанції, мотивуючи відмову у позові, виходив з того, що банк пропустив встановлений частиною третьою 1281 ЦК України строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, оскільки, після набуття 30 червня 2010 року права вимоги за кредитним договором, не пред`явив відповідну вимогу протягом одного року.

Статті 631 ЦК України визначає, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а згідно зі статтею 530 цього Кодексу зобов`язання із встановленим строком (терміном) виконання підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору № 265-009/ФКВ-08 банк надав позичальнику кредит, датою повернення якого визначено 13 липня 2018 року.

Стаття 512 ЦК України встановлює, що передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) є підставою для заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, зазначаючи про те, що з моменту укладення договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року строк вимоги за кредитним договором № 265-009/ФКВ-08 настав, не звернув уваги на зміст статей 512, 513 ЦК України, згідно з якими передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином не призводить до дострокового закінчення строку дії кредитного договору, а зумовлює перехід до ПАТ «Дельта Банк» прав кредитора за кредитними договорами і договорами забезпечення, укладеними ТОВ «Український промисловий банк» з боржниками та майновими поручителями.

Пославшись на те, що станом на 30 червня 2010 року розмір невиконаного грошового зобов`язання ОСОБА_5 у валюті кредиту становив 28 224,49 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 206 192,41 гривень, суд апеляційної інстанцій не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи доказів пред`явлення ТОВ «Український промисловий банк» вимоги позичальнику щодо дострокового повернення кредиту, а також не врахував, що згідно з витягом з додатку № 2 до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року кінцевий термін погашення кредиту, наданого ОСОБА_5 , не змінився і встановлений до 13 липня 2018 року.

Таким чином, помилково ототожнивши дату укладення ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним банком України договору про передачу активів і кредитних зобов`язань із датою настання кінцевого строку вимоги за кредитним договором № 265-009/ФКВ-08, суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 1281 ЦК України та дійшов помилкового висновку про пропуск ПАТ «Дельта Банк» визначеного частиною третьою цієї статті строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Суд першої інстанції, встановивши своєчасне звернення банка до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із вимогою про погашення боргу, правильно виходив із того, що банк не втратив право вимоги до спадкоємців позичальника, проте за відсутності належних і допустимих доказів дійсного розміру кредитної заборгованості ОСОБА_5 на день її смерті обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до статті 10 ЦПК Україниу цій же редакції цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

ПАТ «Дельта Банк», розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не надало судам попередніх інстанцій належних і допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру заборгованості ОСОБА_5 , зокрема, розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з дня його укладення, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у зв`язку з недоведеністю є правильним.

Касаційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_4 з підстав припинення іпотеки у зв`язку із заміною боржника за основним зобов`язанням.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1216, 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Кредитні правовідносини за своєю правовою природою є такими, що допускають правонаступництво, тому у випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Частина перша статті 523 ЦК України визначає, що порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені у постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13.

Встановивши, що ОСОБА_4 згоди на забезпечення виконання кредитного зобов`язання новими боржниками - спадкоємцями ОСОБА_5 - не надала і відповідне застереження у іпотечному договорі відсутнє, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 523 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про припинення іпотеки і відсутність правових підстав для звернення стягнення на іпотечне майно.

Доводи касаційної скарги про те, що існування заборгованості за кредитним договором є достатньою правовою підставою для звернення стягнення на передане в іпотеку майно, касаційний суд відхиляє, оскільки такі доводи суперечать положенням ЦК України, який відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» відноситься до законодавства, що регулює іпотеку.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 1281 ЦК України, у зв`язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 рокуі залишає в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2015 року.

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Іванюк Тетяною Миколаївною, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 лютого 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 грудня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. О. Карпенко
Судді: В. М. Ігнатенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик