ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/4569/18

Провадження № 22-ц/818/5692/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

Відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2019 року, ухваленого суддею Мартиновою О.М., -

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просив стягнути заборгованість у розмірі 26375,21 гривень за кредитним договором № б/н від 14.04.2007 року та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та позивачем 14.04.2007 укладено договір № б/н на умовах якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач належним чином свої обов`язки за договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 27.02.2019 складає 26375 грн. 21 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 199 грн. 34 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 7786 грн. 86 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання в сумі 15087 грн 06 коп., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 1569 грн. 80 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована складова) в сумі 500 грн, штраф (процентна складова) в сумі 1232 грн. 15 коп.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.04.2007 року в розмірі 199 (сто дев`яносто дев`ять) грн. 34 коп.(тіло кредиту), а також судовий збір у розмірі 219,92 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 7786 грн. 86 коп та неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення суду не оскаржується.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що підписавши анкету-заяву позичальник прийняв та погодився із запропонованими кредитором умовами, які викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, оскільки вони є складовою частиною договору.

В подальшому позичальник не звертався до Банку за фактом неправильного нарахування простроченого тіла кредиту та неустойки, при цьому користувався кредитними коштами та здійснював погашення кредиту, що свідчить про те, що відповідач знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування кредиту та повністю з ними погодився. Крім того, кредитний договір є двостороннім та оплатним договором, де оплатою є сплата відсотків за користування кредитом. АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд не має правових підстав відмовити у стягненні неустойки за прострочення зобов`язання та простроченого тіла кредиту. Також Банк зазначив, що заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 7986,20 грн. є більшою за встановлений кредитний ліміт у 5000 грн., оскільки за рахунок кредитних коштів щомісячно списувався платіж по сервісу «Оплата частинами».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу АТКБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на правильність зроблених висновків суду першої інстанції та повним дослідженням обставин справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 199 грн. 34 коп., сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи та Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», на підставі яких Банк просить стягнути з відповідача пеню та штраф та прострочене тіло кредиту, відповідачем не підписані. Доказів того, що саме ці Умови та Правила були надані відповідачу на ознайомлення при підписанні анкети-заяви, - позивачем суду не надано. Тому стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 199 грн. 34 коп.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції та підтверджено апеляційним розглядом, 14.04.2007 року ОСОБА_1 відповідно до договору № б/н отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 500 грн., підписавши анкету-заяву про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку», та отримано кредитну карту № 513490.

У заяві-анкеті зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надав суду копію анкети-заяви відповідача, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості.

Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 500 грн., що підтверджується наданою позивачем випискою по кредитній картці відповідача № НОМЕР_1 , де убачається отримання останнім 11 травня 2007 року кредитного ліміту у розмірі 500 грн.

У порушення норм закону та умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Як на підставу позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконує, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості у розмірі 26375 грн. 21 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 199 грн. 34 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 7786 грн. 86 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання в сумі 15087 грн 06 коп., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 1569 грн. 80 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована складова) в сумі 500 грн, штраф (процентна складова) в сумі 1232 грн. 15 коп.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у наданій сторонами анкеті від 14.04.2007 року містяться дані відповідача, а саме: прізвище, ім`я по-батькові, серію та номер паспорта, дату народження, ідентифікаційний код, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв`язку, дата та його підпис, однак відсутня інформація щодо розміру кредитного ліміту, строку дії картки та інших істотних умов кредитування.

В матеріалах справи міститься «Заява позичальника № HAXRRX13990021», відповідно до якої ОСОБА_1 було надано строковий кредит у розмірі 3052,80 грн. на строк 12 місяців строк з 14.04.2007 року по 13.04.2008 року включно. Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомився з Умовами надання споживчого кредиту.

Разом з тим, відповідач, згідно наданої сторонами заяви, виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду», про що зробив відповідні позначки. При цьому, зазначено кредитну картку № НОМЕР_1 . Однак, не зазначено суму ліміту, процентну ставку за кредитом.

При цьому, судом вірно було звернуто увагу на те що, заява позичальника № HAXRRX13990021 та строковий кредит у розмірі 3052,80 грн. з відповідними умовами щодо процедури погашення кредиту, строку кредитування, сплати відсотків тощо не є об`єктом розгляду в межах заявлених позовних вимог, оскільки витягом про рух коштів по кредитній карті № НОМЕР_1 підтверджується відсутність даних щодо отримання кредитного ліміту у розмірі 3052,80 грн., однак підтверджуються доводи позивача щодо надання відповідачу кредитного ліміту у розмірі 500 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо доведення позивачем факту надання та отримання відповідачем 11 травня 2007 року кредитного ліміту у розмірі 500 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутністі в матеріалах справи доказів збільшення відповідачем кредитного ліміту до 5000,00 грн. саме за договором від 14.04.2007, виходячи з наступного.

Так, в матеріалах справи наявна довідка від 30.01.2019 року, про те, що ОСОБА_1 згідно договору б/н від 16.04.2007 року отримав картки № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 - остання з них мала термін дії до 05.2019 року.

З виписки по особовому рахунку відповідача про рух коштів за період з 16.04.2007 по 12.04.2018 вбачається хронологічний, щомісячний, послідовний та безперервний рух коштів за вищенаведеними картковими рахунками. З цієї виписки також вбачається, що 30.12.2016 року було збільшено кредитний ліміт на суму 5000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачу видавались кредитні картки № НОМЕР_1 , 339940, НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 за різними кредитними договорами, які існували у часі паралельно один одному. Жодна зі сторін на подібні обставини не посилалась.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеною ту обставину, що кредитний ліміт збільшувався до 5000 грн., а кредитні карти були перевипущені в рамкам одного кредитного договору від 14.042007, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Проте, колегія суддів зазначає, що вищевстановлена апеляційним судом обставина, не впливає на правильне вирішення справи судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Матеріали справи свідчать про те, що за кредитним договором від 14.04.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит, який був з часом збільшений до 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі строком дії картки до останнього дня 05.2019 року. Позичальником використовувалися кредитні кошти, проте в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. Станом на 27.02.2019 року заборгованість відповідача за тілом кредиту по вказаному договору становить 199,34 грн.

При цьому у анкеті-заяві позичальника від 14.04.2007 року, підписаній останнім, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також умов за яких заборгованість за тілом кредиту вважається простроченою.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.04.2007 року, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

Наведені документи не містять підпису відповідача.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, умови за яких заборгованість за тілом кредиту вважається простроченою, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Довідку про умови кредитування та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), умови за яких заборгованість за тілом кредиту вважається простроченою, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

До спірних правовідносин не може бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку кредитування та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, умови та порядок віднесення заборгованості за тілом кредиту до простроченої, надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідач не заперечує факту укладення ним кредитного договору. Разом з тим зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності. ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Як вже зазначалось апеляційним судом, заява позичальника № HAXRRX13990021 та строковий кредит у розмірі 3052,80 грн. з відповідними умовами щодо процедури погашення кредиту, строку кредитування, сплати відсотків тощо не є об`єктом розгляду в межах заявлених позивних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Оскільки остання кредитна картка відповідача діяла до травня 2019 року включно, а з позовом до суду Банк звернувся в серпні 2018 року, тобто до початку перебігу позовної давності, то Банком не пропущена позовна давність щодо повернення тіла кредиту в цілому.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 199,34 грн., що є тілом кредиту, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також умови та порядок віднесення заборгованості за тілом кредиту до простроченої.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, і вказана обставина не спростована апелянтом, що заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів, якими користувався відповідач.

Так, Банк просить стягнути з відповідача крім заборгованості за тілом кредиту у розмірі 199,34 грн., яка в межах наданого Банком кредитного ліміту у розмірі 5000 грн., ще заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 7786,86 грн., що в значній мірі виходить за межі встановленого кредитного ліміту.

В апеляційній скарзі Банк пояснив заборгованість за простроченим тілом кредиту як кредитні кошти , які були надані клієнту та не були поверненні у строк, передбачений договором. Проте, судом першої інстанції був зроблений висновок, який підтверджений колегією суддів, що Довідка про умови кредитування з використанням кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не є складовими кредитного договору від 14.04.2007, тобто не можливо встановити природу простроченого тіла кредиту згідно не існуючих умов договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 7786, 86 грн. є більшою ніж розмір встановленого кредитного ліміту у розмірі 5000 грн., оскільки за рахунок кредитних коштів щомісячно списувався платіж по сервісу «Оплата частинами» і це вбачається з виписки по рахунку, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

З виписки по особовому рахунку відповідача про рух коштів за період з 16.04.2007 по 12.04.2018 дійсно вбачається списання грошових коштів по сервісу «Оплата частинами», проте вказане списання відбувалося в період з 06.08.2015 по 05.08.2016 на загальну суму 992 грн. 15 коп., що у сукупності навіть з використанням усього кредитного ліміту, який становить 5000 грн., складає 5992 грн. 15 коп. (5000 грн.+ 992 грн. 15 коп.) та не співпадає із сумою заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 7786,86 грн., яка була зазначена Банком в уточнених позовних вимогах. При цьому, іншогосписання грошових коштів по сервісу «Оплата частинами» виписка по особовому рахунку відповідача не містить.

При цьому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що кредитним правовідносинам притаманна платність за користування кредитними коштами.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки у договорі не визначений розмір процентної ставки за користування кредитними коштами право на отримання таких процентів може виникати лише за правилами ст. 1048 ЦК України. Проте таких позовних вимог позивач не заявляв та відповідного розрахунку не надавав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення нехтує принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, - також спростовується вимогами закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, воно має бути залишено без змін, не зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги щодо кредитного ліміту були прийняти до уваги колегією суддів, проте апелянт цю обставину пов`язав зі стягненням простроченого тілу кредиту вимога про стягнення якого визнана необґрунтованою, отже встановлена апеляційним судом обставина збільшення кредитного ліміту не вплинула на правильне вирішення справи судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук