Справа № 161/4650/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/821/19 Категорія: 29 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби м. Луцька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою відповідача Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби м. Луцька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відшкодування шкоди. Позов мотивує тим, що з 16.02.2005 року він є пенсіонером за вислугою років та обслуговується в Луцькому об`єднаному УПФ України у Волинській області. Його трудовий стаж в органах прокуратури Волинської області становить 29 років. Так, в період з лютого 2015 року до лютого 2018 року з його пенсії було утримано 46452,04 грн. податку на доходи фізичних осіб та 4214,47 грн. військового збору. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року було визнано неконституційним положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, відповідно до якого були здійсненими утримання з пенсії позивача. Порушено його майнове право на отримання пенсії в повному обсязі за період з лютого 2015 року до лютого 2018 року.

Просить суд стягнути з відповідача на його користь шкоду, завдану йому законом, який визнаний неконституційним, що призвело до відрахування податку на доходи з пенсії та військового збору на загальну суму 50666,51 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 у даній справі задоволено. Ухвалено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 50667 грн. 51 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Відповідач Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає, що судом порушено норми матеріального права. Зазначає, що механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними, будь - яким законом не врегульований, отже суд першої інстанції своїм рішенням зобов`язує відповідача діяти всупереч чинному законодавству. Суд помилково керується ст. 22 ЦК України, ст.ст. 1166, 1175 ЦК України. Вказані норми Закону не підлягають застосуванню у даному випадку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача. Вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У доповненні до відзиву позивач просить скасувати ухвали Волинського апеляційного суду від 23.07.2019 року та 26.07.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. З матеріалів справи встановлено, що повний текст оскаржуваного рішення складено 03 червня 2019 року. Апеляційну скаргу відповідачем подано 03 липня 2019 року, що підтверджується штампом "Укрпошта" на конверті, тобто у встановлений законом строк. 23 липня 2019 року суддею Волинського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у даній справі, а ухвалою судді Волинського апеляційного суду від 26 липня 2019 року встановлено строк для подачі заперечень на клопотання про зупинення провадження у справі.

Згідно ч. 8 ст. 268 ЦПК України суд, який ухвалив рішення не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Законних підстав для скасування апеляційним судом ухвал, ним же постановлених, немає.

Апеляційний суд розглядає дану справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи у відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України. Обставин справи для її розгляду у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи не встановлено.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що невиплата позивачу пенсійного забезпечення у повному, встановленому законом розмірі, без відрахувань, і на яке він мав правомірні очікування у період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно, є порушенням його майнових прав, а наслідком такого порушення є завдання майнової шкоди у сумі 50667, 51 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.02.2005 року перебуває на пенсії за вислугу років довічно як працівник прокуратури, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

З лютого 2015 року по лютий 2018 року з пенсії ОСОБА_1 було утримано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 46452, 04 грн. та військовий збір в розмірі 4214, 47 грн. Загальна сума утриманих коштів становить 50666, 51 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про прокуратуру».

Правовий статус працівників прокуратури, які мають право на пенсійне забезпечення врегульовано Розділом IX Закону України "Про прокуратуру" - "Соціальне та матеріально - побутове забезпечення прокурора та інших працівників органів прокуратури".

Цим розділом Закону передбачено право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугою років, яке призначається, перераховується і виплачується уповноваженими на це державними органами, а саме органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, спір, який виник між сторонами у справі, стосується виплати пенсійного забезпечення за вислугу років, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді прокурора та припиненням виконання цих обов`язків.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та збору, ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (пункт 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 вказаного Положення).

Управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Фонду (пункт 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України від 30 квітня 2002 року № 8-2 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Оскільки відповідач у цій справі є суб`єктом владних повноважень, а спірні правовідносини між позивачем і відповідачем виникли щодо неправомірних дій через утримання з пенсії позивача, то цей спір є публічно ? правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів доходить висновку про те, що дана справа підвідомча судам адміністративної юрисдикції, а тому повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Такого висновку колегія суддів дійшла також із урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 (провадження №14-162цс19).

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України, судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 377 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

Закриття провадження в даній цивільній справі не перешкоджає позивачу звернутись до суду за захистом прав, які він вважає порушеними, у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 255 ч.1 п.1, 367, 374 ч.1 п.4, 377 ч.ч.1, 2, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби м. Луцька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відшкодування шкоди закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: