Провадження № 2/761/3411/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

13.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики, що посвідчений розпискою від 25.07.2017 року, в сумі 6 300,00 доларів США, що еквівалентно 177 803,01 грн., проценти з урахуванням облікової ставки НБУ за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в сумі 54 887,79 грн.; три відсотки річних за період з 07.07.2018 року по 28.11.2018 року в сумі 6 254,77 грн.; заборгованість з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в сумі 67 833,06 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовані тим, що 25.07.2017 року відповідачем було написано розписку про отримання від позивача грошові кошти в сумі 6 300,00 доларів США із зобов`язанням їх повернути в повному обсязі до 01.10.2017 року. Разом з тим, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконує та борг у добровільному порядку не повертає.

За таких обставин, посилаючись на положення ст.ст. 625, 1047, 1049 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 28.01.2019 року відкрито провадження в справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як встановлено в судовому засіданні, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 6 300,00 доларів США, а відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму до 01.10.2017 року, що підтверджується розпискою відповідача, оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні.

Проте, у встановлений строк та по теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань та суму позики не повернув.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В свою чергу, у відповідності до вимог ч.ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає до сплати у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно висловленій правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

За таких обставин, враховуючи, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 25.07.2017 року, умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу коштів зістроком погашення до 01.10.2017 року, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд вважає, що позов у частині вимоги про стягнення основної заборгованості за договором позики є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості в розмірі 6 300, 00 доларів США

Також, позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню три процентів річних від простроченої суми боргу за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в розмірі 6 254, 77 грн.

Так, із долученого до справи розрахунку заборгованості від 02.12.2018 року вбачається, що з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року заборгованість складає 6 300,00 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.12.2018 року складає 177 344, 01 грн., при цьому розрахунок трьох процентів річних за період прострочення з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року складає 6 254,77 грн., що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.12.2018 року ( 1 долар США - 28, 2227 грн.) складає - 221,62 долара США.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

Таким чином, враховуючи прострочення відповідачем виплат позивачу грошових коштів за договором позики, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає, що позов частині вимог про стягнення трьох процентів річних є обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми боргу6 300,00 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.12.2018 року складає 177 344,01 грн. за період прострочення з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 02.12.2018 року (1 долар США - 28, 2227 грн.) складає - 221, 62 долара США (6 254, 77 грн. * 28, 2227 грн.).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається зі змісту розписки, розмір процентів за користування грошима у договорі позики не вказаний, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача проценти з урахуванням облікової ставки НБУ за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в розмірі 54 887, 79 грн. та суму заборгованості з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в розмірі 67 833, 06 грн.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Національний банк України» облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Частиною другою ст. 46 вказаного ЗУ «Про Національний банк України» НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Враховуючи, що ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма не застосовуються до зобов`язань в іноземній валюті.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача процентів з урахуванням облікової ставки НБУ за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в розмірі 54 887, 79 грн. та суму заборгованості з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в розмірі 67 833, 06 грн., оскільки облікова ставка НБУ не застосовуються до позики в іноземній валюті.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 16.08.2017 року у справі № 6-2667цс16.

За таких обставин, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачу грошових коштів, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором позики, що підтвердженого розпискою від 25.07.2017 року, в сумі 6 300, 00 доларів США, та три відсотки річних за період прострочення з 01.10.2017 року по 02.12.2018 року в сумі 221,62 долара США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В решті позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1840, 58 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6521 (шість тисяч п`ятсот двадцять один) долар США 62 центи, з яких: 6300 (шість тисяч триста) доларів США 00 центів - заборгованість за договором позики; 221 (двісті двадцять один) долар США 62 центи - три проценти річних за період з 01.10.2017 р. по 02.12.2018 р.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1840 (одна тисяча вісімсот сорок) грн. 58 коп.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: