Справа № 450/2308/16-ц Провадження № 2/450/87/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі :

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про (предмет позову): усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення,

підстава позову (позиція позивача):

позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач проживає в будинку із згоди колишнього власника, у зазначеному будинку не зареєстрована. Сторони у справі конфліктують між собою, тому позивач в повній не має можливості реалізувати своє право на володіння та користування житловим будинком.

Позиція відповідача: в процесі судового розгляду справи відповідач позовні вимоги не визнавала.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

15.09.2016 року ухвала суду про відкриття провадження у справі. 17.07.17 року уточнення позовної заяви.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Згідно Реєстраційного посвідчення від 23.10. 1995 року (а.с. 7) ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

З повідомлення Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 827 від 22.06.2017 року (а.с. 136) слідує, що згідно акту обстеження в літній кухні в АДРЕСА_1 , без реєстрації, проживає ОСОБА_2 1997 р.н., яка зареєстрована в АДРЕСА_2 (житловий будинок за цією адресою знесений, залишився тільки фундамент і господарська споруда, яка не придатна для проживання). В АДРЕСА_1 ОСОБА_2 про з народження.

Згідно довідки № 1873 від 21.06. 2017 року, видана Давидівською сілською радою Пустомитівського району Львівської області (а.с. 135) відповідач ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 не зареєстрована.

З позовної заяви слідує та відповідачем не спростовано тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 є дочкою сестри позивача ОСОБА_3 , тому не є членом сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження її права користуватися

На підставі наведеного суд прийшов до висновку про підставність заявлених позивачем позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 551, 20 грн. (п`ятсот п`ятдесят одну грн. 20 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 05.06.2019 року.

Учасники судового процесу:

Луцишин Стефанія ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 АДРЕСА_1 .

СуддяЄ. О. Данилів