ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8647/19 Справа № 201/2956/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 13.06.2018 року робочою групою з питань самоврядного контролю за додержанням вимог законодавства України щодо раціонального використання та охорони земель Соборної районної у м. Дніпрі ради було проведено перевірку з питання дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . За підсумками перевірки встановлено, що на земельній ділянці кадастровий номер :06:052:0009 площею 0,1187 га, знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину непродовольчих товарів та ангар, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вивчивши наявні документи, провівши візуальне обстеження робоча група прийшла до висновку про наявність права власності на зазначене нерухоме майно, але в той же час, на відсутність належним чином оформлених документів на земельну ділянку, що є порушенням ст.ст. 125, 126 ЗК України, що свідчить про те, що відбулось неправомірне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, та наявність з боку відповідачів протиправної поведінки що, в свою чергу, призвело до понесення позивачем збитків у вигляді неотримання ним доходу від орендної плати. Керуючись Постановою КМУ від 19.04.1993р. №284 було здійснено розрахунок збитків, заподіяних міській раді при використанні земельної ділянки. Згідно з актами від 01.11.2018р. №23, № 24 комісії з визначення розміру збитків, заподіяних міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок сума заподіяних збитків складає 606 385,86грн. Розмір збитків розрахований за період з 01.11.2015р. по 01.11.2018р. Зазначені акти затверджено рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №1249 від 18.12.2018р. 01.02.2019р. позивачем на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено вимогу щодо сплати збитків, заподіяних ДМР. Станом на 14.02.2019р. кошти до міського бюджету від відповідачів не надходили. За підсумком розрахунків, сума неотриманої орендної плати, яку зберегли у себе землекористувачі за рахунок власника цієї земельної ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави склала 606385,86 грн. Проте, Дніпровською міською радою в межах строків позовної давності здійснено перерахунок за період з 07.03.2016р. по 01.11.2018р. та загальна сума коштів відносно ОСОБА_1 становить 270 691, 26 грн., а відносно ОСОБА_2 становить 270 691, 26 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів разом з понесеними судовими витратами (а.с.3-10).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради відмовлено (а.с.109-111).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада не погоджуючись з рішення суду 1 інстанції просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 138-141).

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 13.06.2018р. Соборною районною у місті Дніпрі ради складено акт № 5 перевірки дотримання вимог земельного законодавства районної комісії по самоврядуванню контролю за використанням та охороною земель, додержанням земельного та екологічного законодавства в районі при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12)

За змістом вказаного акту зазначено, що в результаті перевірки встановлено, що на земельній ділянці кадастровий номер :06:052:0009 площею 0,1187 га, знаходиться об`єкт нерухомого майна - будівля магазину непродовольчих товарів та ангар, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , документи щодо права користування або володіння земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, згідно з переліком вказаним у ст.ст. 124,126 ЗК України, районній комісії не надано. Комісія направила гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 копію даного акту з метою про інформування про те, що використання в даний час земельної ділянки без наявності правовстановлюючих документів не відповідає положенням ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України та рекомендує гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 якнайшвидше оформити та зареєструвати правовстановлюючі документи на використання земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що належить їм на праві спільної часткової власності.

01.01.2018р. комісією з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській раді, власникам землі та землекористувачам при використання земельних ділянок, відносно відповідачів складено акти №23, №24 згідно яких загальна сума заподіяних збитків складає 606 385,86 грн. (а.с. 30-33)

Рішенням виконавчого комітету ДМР №1249 від 18.12.2018р. було затверджено акти комісії з визначенням розміру збитків, заподіяних ДМР власниками землі та землекористувачам при використання земельних ділянок від 01.11.2018р. №№ 17,18,19,20,21,22,23,24 (а.с. 29).

01.02.2019р. позивачем на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено вимогу щодо сплати збитків, заподіяних ДМР (а.с. 34-39), які як зазначає представник позивача, виконані не були, та за інформацією департаменту економіки, фінансів та міського бюджету ДМР станом на 14.02.2019р. кошти не надходили.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади ч. 2 ст. 2 ЗК України.

Згідно ч. 2 ст. 93 ЗК України земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 цього Кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав.

Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною 1 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

Статтею 206 ЗК України та ст.2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

У відповідності до ч.2 ст.120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018р. у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019р. у справі № 320/5877/17.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (ч.1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі").

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності КГС від 10.09.2018р. по справі № 920/739/17.

Відповідно до ч.2 ст.20, ч.3 ст.23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що стосовно спірної земельної ділянки була проведене нормативно-грошова оцінка. Зокрема нормативно-грошова оцінка необхідна для визначення розміру недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем самостійно визначено розмір зобов`язання шляхом арифметичного розрахунку, що є неприпустимим.

Таким чином, розмір заявлених до стягнення позовних вимог є недоведеним.

Вище вказане узгоджується з висновком ВС у постанові від 12.04.2019 р. по справі № 922/981/18.

Крім того, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

За змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18.

Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують висновки суду 1 інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки його вимоги, наразі, є необґрунтованими та не доведеними належними доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: