Ухвала

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 759/1542/19

провадження № 61-22946ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення страхової виплати,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» (далі - ПрАТ «СК «ТАС») на свою користь 70 000 грн невиплаченої страхової виплати, 11 811,80 грн - пені, 7 000 грн - інфляційних витрат; 1 921,65 грн - 3% річних.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 15 червня 2015 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Ейгон Лайф Україна», правонаступником якого є ПрАТ «СК «ТАС» та ОСОБА_2 було укладено договори страхування № 02901-1000197 за програмою страхування «Класична (Основна частина)» та № 02902-1003750 за програмою страхування «Класична (Додаткова частина)», за яким було застраховано життя ОСОБА_2 (строк дії договору 28 років), згідно з яким одноразова страхова виплата у разі смерті застрахованої особи складає 70 000 грн. Вигодонабувачами за цими договорами є ОСОБА_2 та вона. Страхувальник належним чином виконував взяті на себе зобов`язання, з 2015 року сплатив 22 740 грн страхових внесків. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер внаслідок ішемічного інсульту, проте відповідач не виконав взятих на себе за договорами страхування зобов`язань і при настанні страхового випадку не виплатив страхове відшкодування вигодонабувачеві, обґрунтовуючи це тим, що страхувальник подав неправдиві відомості щодо предмета договору страхування, а саме - не зазначив про наявність у нього групи інвалідності, ознак стійкої непрацездатності, будучи інвалідом дитинства з ураженням внутрішніх органів, хворіючи хронічним гломерулонефритом, вказав про відсутність жодних захворювань, травм, скарг чи інших порушень здоров`я. Однак доводи відповідача про неповідомлення йому при укладенні договору інформації про стан здоров`я ОСОБА_2 спростовуються довідкою від 27 листопада 2018 року № 10147, виданою Рівненським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області, в якій зазначено, що ОСОБА_3 (батько ОСОБА_2 ) перебував на обліку в Рівненському міському відділі соціального забезпечення та отримував соціальну пенсію на дитину-інваліда ОСОБА_2 з 02 квітня 1992 року по 01 квітня 1996 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року позов залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року (повний текст якої складено 28 листопада 2019 року) апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 відхилено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року залишено без змін.

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову в цій справі становить 96 224,80 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн). Тому справа № 759/1542/19 є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що після смерті чоловіка ОСОБА_2 вона сама виховує неповнолітню дитину - сина ОСОБА_5 , 2009 року народження, а тому справа з ціною позову 96 224,80 грн має для неї як матері-одиначки виняткове значення для забезпечення та виховання дитини у правовій державі.

Зазначені доводи не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Сама по собі ціна позову без належного обґрунтування та підтвердження належними доказами зазначених у касаційній скарзі обставин не може свідчити про виняткове значення цієї справи для заявника.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення невиплаченої страхової виплати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук