Дата документу 17.12.2019 Справа № 337/611/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/611/19 Головуючий у 1 інстанції Котляр А.М.
Провадження №22ц/807/3680/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

З ОСОБА_1 позивач перебував у шлюбі з 27.12.2003 року до 24.06.2014 року, та в цей період надав згоду на її реєстрацію в зазначеній квартирі. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 продовжувала проживати в квартирі до квітня 2015 року, однак з квітня по теперішній час в квартирі не мешкає, її майна в квартирі не має, оплату за житлово-комунальні послуги вона не здійснює.

Крім цього, позивач зазначав, що підстави для будь-якого користування з боку ОСОБА_1 відсутні, зокрема, вона не є членом його родини, не є співвласником квартири, не пов`язана із ним спільним проживанням, між ними відсутні орендні відносини, а його згода на реєстрацію ОСОБА_1 відсутня. Таким чином, сервітут відповідача, ОСОБА_3 вважає припиненим на підставі ст.406 ЦК України, і на вимогу власника квартири має бути припинений судом. У зв`язку із цим, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вказаною квартирою. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2019 року по справі № 337/129/18, яким усунуто ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою шляхом її вселення до квартири, та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні квартирою. А отже, як зазначає скаржниця, прийняття оскаржуваного рішення суперечить вищенаведеному рішенню, та не узгоджується з вимогами ст. 129-1 Конституції України. Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, щодо строків позовної давності, оскільки позивачем зазначений строк на право із звернення до суду було пропущено, про що заявлялось відповідачем.

27 листопада 2019 року на адресу апеляційного суду в порядку ст. 360 ЦПК України від ОСОБА_3 надійшов відзив на вищезазначену апеляційну скаргу. Позивач, посилаючись на правильність та законність рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що наявність рішення про вселення не свідчить про беззаперечне право ОСОБА_1 проживання в цій квартирі. Єдиної підставою для вселення був наявний на той час сервітут у вигляді реєстрації місця проживання відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Так, встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 27.12.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1949 (а.с.63).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.64).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.65).

Відповідно до копії договору купівлі продажу квартири від 04.09.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 1503, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі, починаючи з 04.11.2003 року (а.с. 31).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 на підставі ст.405 ЦК України у зв`язку із тим, що вона не користується спірною квартирою понад один рік без поважних причин (а.с.34-38).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року скасовано, і прийнята постанова про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.39-40).

Постановою Верховного Суду від 10.01.2019 року постанова апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року, залишена без змін (а.с. 41-43).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2019 року задоволено позов ОСОБА_1 , усунуто їй та дитині ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у приміщення, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні квартирою (а.с. 44-47). Рішення суду набрало законної сили (а.с. 48).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 проживала у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника, будучи дружиною позивача, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Оскільки шлюб між сторонами розірвано, спільним побутом вони не пов`язані, ОСОБА_1 проживає за іншою адресою, суд дійшов висновку, що її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

З зазначеним висновком колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами міжнародного права, Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень.

Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР можна дійти висновку що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР).

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України, що спростовує доводи апелянта щодо помилковості, на його думку, посилання суду першої інстанції на цю статтю.

За цією статтею члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту, однак за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162ЖК УРСР.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Натомість, матеріалами справи підтверджене протилежне, зокрема рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2019 року по справі № 337/129/18 усунуто ОСОБА_1 та дитині ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у приміщення, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Вищевказане свідчить про виявлення відповідної поведінки відповідача у спірних правовідносинах та з врахуванням цього відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При цьому доказів про те, що позивач звертався до ОСОБА_1 з пропозицією про внесення плати за користування помешкання, суду не надано.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України,та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Визнання особи такою, що втратила право на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того,чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Крім цього, будь яких належних доказів з приводу того, в якій спосіб ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу в користуванні належною йому на праві власності квартирою в матеріалах справи відсутні.

Натомість, судами встановлено, що між сторонами склалися і тривають неприязні взаємовідносини, які призвели до конфлікту з приводу користування спірною квартирою. Проте, зазначене не є підставою для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

У відповідності з вимогами ст.12 , 81 Цивільного процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року(стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла,безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Конституцією України проголошено, що Україна є правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1,частина перша статті 8).

Конституційний Суд України в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

Як зазначено в пункті 44 Доповіді "Верховенство права", схваленої Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеціанською Комісією) на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), принцип правової визначеності є ключовим у питанні довіри до судової системи і верховенства права; для досягнення цієї довіри держава повинна складати тексти законів так, щоб вони були доступними; держава також зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; прогнозованість означає, що закон повинен, коли це можливо, бути оприлюдненим до його виконання і бути передбачуваним у тому, що стосується його наслідків: він має бути сформульований достатньо точно для того, щоб людина могла регулювати свою поведінку.

Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що згода позивача на вселення ОСОБА_1 була надана після реєстрації шлюбу їх шлюбу. В зареєстрованому шлюбі сторони перебували до 10 червня 2014 року.

Докази самовільного вселення відповідача у приміщення та докази оспорювання нею її права на проживання після вселення позивачем не надано.

З урахуванням викладеного, колегія дійшла висновку про те, що у відповідача, як колишньої дружини власника квартири, на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України виникло право користування чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 (сервітутне право).

Вищенаведене також встановлено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року по справі № 337/5264/17-ц.

Припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405,406 ЦК України.

Норми чинного національного законодавства та судова практика чітко визначають як порядок визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, як і право колишнього члена сім`ї на проживання у ньому та припинення дії сервітуту.

Доводи позивача, що припинення шлюбних відносин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України є обставиною, що була підставою для встановлення сервітуту та припинилася, спростовуються ч. 3 ст. 64 ЖК УРСР.

Крім того, як зазначає й сам позивач обставиною для встановлення ОСОБА_1 сервітуту, була згода позивача на її реєстрацію у вказаній квартирі. Проте, відсутність на сьогоднішній день такої згоди, про яку зазначає ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки реєстрацією є одноактна дія.

Також, не доведено позивачем невикористання ОСОБА_1 сервітуту протягом трьох років підряд.

За приписами ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Цими істотними обставинами можуть бути лише обставини, визначені спеціальними нормами законодавства, зокрема ст. 405 ЦК, ст. 116 ЖК України.

Як зазначено вище, обставини які мають істотне значення для припинення сервітуту, судами встановлено не було.

Підстави для припинення сервітуту визначені ст. ч.2 ст. 406 ЦК України відсутні.

Доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла позивачем також не було надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в порядку п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Таким чином, ураховуючи задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. (а.с. 127).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.»

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: