Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/4917/15-ц

провадження № 61-20614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Грабовий Анатолій Миколайович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, відповідно до якого первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) передає, а новий кредитор ( ОСОБА_2 ) приймає всі права (вимоги) за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, укладеного між первісним кредитором та ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 2.1 договору про відступлення прав вимоги від 25 червня 2012 року право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами у 528 192,36 грн, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення договору становить 66 086 дол. США.

Відповідно до пункту 2.2 договору про відступлення прав вимоги від 25 червня 2012 року новий кредитор сплачує первісному кредитору суму, зазначену у пункті 2.1 цього договору, протягом одного робочого дня з моменту підписання договору.

ОСОБА_2 вимоги пункту 2.2 договору від 25 червня 2012 року не виконала, кошти ОСОБА_3 не сплатила.

Крім того, 30 квітня 2014 року між ОСОБА_1 (новий кредитор) та ОСОБА_3 (первісний кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором про відступлення прав від 25 червня 2012 року, відповідно до якого позивач отримав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника ( ОСОБА_2 ) сплатити заборгованість за основним договором. На момент укладення цього договору заборгованість боржника перед первісним кредитором становить 753 380,40 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить 66 086 дол. США.

Позивач вказував на те, що він належним чином повідомив ОСОБА_2 про заміну кредитора у зобов`язанні, шляхом направлення 05 лютого 2015 року на її адресу повідомлення-вимогу щодо сплати заборгованості з копією документа, який підтверджує перехід до нього прав у зобов`язанні.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 753 380,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 66 086 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становило 753 380,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладання договору заборгованість боржника перед первісним кредитором становила 66 086 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить 753 380,40 грн.

Позивачем повідомлено відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні. Так, 05 лютого 2015 року на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення-вимогу щодо сплати заборгованості з копією документа, який підтверджує докази переходу до ОСОБА_1 прав у зобов`язанні. Однак, на день подачі позову ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за основним договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 753 380,40 грн.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги від 30 квітня 2014 року, а також зазначив, що позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у національній валюті - гривні, тому рішення місцевого суду про стягнення коштів в іноземній валюті необхідно змінити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Грабовий А. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи судами попередніх інстанцій не враховано всіх фактів, що входять до предмету доказування у даній справі, а саме: обставини виникнення заборгованості у відповідача перед позивачем; обставини наявності такого боргу 30 квітня 2014 року на момент відступлення прав вимоги ОСОБА_3 позивачу; правомірність набуття позивачем права вимоги до відповідача.

Відповідач виконала своє зобов`язання ОСОБА_3 , тому договір від 30 квітня 2014 року не має правового значення. При цьому, виходячи з аналізу договору від 25 червня 2012 року, сторони між собою не встановили порядку та способу оплати, а передбачили лише строк оплати.

Крім того судом першої інстанції не було встановлено, коли саме відбулась переуступка вимоги від первісного кредитора новому кредитору та за яких умов така передача була здійснена - після оплати ОСОБА_2 чи до оплати нею узгодженої суми.

Відповідач не заперечує про існування між нею та ОСОБА_3 правовідносин щодо відступлення права вимоги за договором безвідсоткової цільової позики, але стверджує, що умови укладеного договору були інші ніж ті, які надані суду, а саме: у відповідності до умов відступлення права вимоги, остання сплатила ОСОБА_3 всю суму грошового зобов`язання в момент підписання договору.

Також суди безпідставно відмовили у допиті як свідка ОСОБА_5 , який міг би спростувати заявлені позивачем вимоги. Також суди необґрунтовано відмовили у долученні до матеріалів справи протоколу опитування свідка від 29 червня 2017 року.

Суди не з`ясовали, чи дійсно позивачем здійснено оплату ОСОБА_3 за відступлення права вимоги за договором від 30 квітня 2014 року, яким саме способом здійснено оплату та коли саме, якщо така оплата взагалі мала місце.

Доводи інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, тому відсутні підстави для її скасування.

Позивач має законне право вимагати від відповідача виконання умов договору. ОСОБА_2 не надала доказів виконання умов договору від 25 червня 2012 року. Твердження позивача є припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 травня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, відповідно до якого первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) передає, а новий кредитор ( ОСОБА_2 ) приймає всі права (вимоги) за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, укладеного між первісним кредитором та ОСОБА_4 .

Так, відповідно до пункту 1.2 договору від 25 червня 2012 року новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника сплатити заборгованість за договором позики. На момент укладення цього договору заборгованість боржника перед первісним кредитором становить: 528 192,36 грн., що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення договору становить 66 086,00 доларів США.

Відповідно до пункту 2.1 договору про відступлення прав вимоги від 25 червня 2012 року право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами у 528 192,36 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить 66 086 дол. США.

Відповідно до пункту 2.2 договору про відступлення прав вимоги від 25 червня 2012 року новий кредитор сплачує первісному кредитору суму, зазначену у пункті 2.1 цього договору, протягом одного робочого дня з моменту підписання договору.

Крім того, 30 квітня 2014 року між ОСОБА_1 (новий кредитор) та ОСОБА_3 (первісний кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за договором про відступлення прав від 25 червня 2012 року, відповідно до якого позивач отримав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника ( ОСОБА_2 ) сплатити заборгованість за основним договором. На момент укладення цього договору заборгованість боржника перед первісним кредитором становить 753 380,40 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить 66 086 дол. США.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30 квітня 2014 року склали та підписали акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги за договором про відступлення прав від 25 червня 2012 року за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, про передачу первісним кредитором ( ОСОБА_3 ) новому кредитору (позивачу) договору про відступлення прав від 25 червня 2012 року за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року.

Встановлено, що 05 лютого 2015 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 письмове повідомлення-вимогу, в якому повідомив про те, що до нього перейшло право вимагати від ОСОБА_2 сплатити заборгованість за основним договором у розмірі 753 380,40 грн, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становить 66 086,00 дол. США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Як встановлено вище, 25 червня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, відповідно до якого первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) передає, а новий кредитор ( ОСОБА_2 ) приймає всі права (вимоги) за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року, укладеного між первісним кредитором та ОСОБА_4 . Указані обставини також визнано і відповідачем у суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2013 року у справі № 2604/16116/12 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової цільової позики від 30 грудня 2008 року в розмірі 528 192,36 грн, 3 % річних - 35 916,96 грн.

Отже, суди дійшли правильного висновку, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 25 червня 2012 року укладено правочин, умови якого повинні виконуватись його сторонами.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Разом з тим, ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами, що вона виконала умови договору про відступлення прав вимоги від 25 червня 2012 року.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_3 30 квітня 2014 року відступив ОСОБА_1 право вимоги за вищевказаним договором від 25 червня 2012 року, відповідно до якого позивач отримав право вимагати від відповідача сплату заборгованості у розмірі 753 380,40 грн.

ОСОБА_1 05 лютого 2015 року направив на адресу ОСОБА_2 письмове повідомлення-вимогу, в якому повідомив про заміну кредитора відповідно до правочину від 03 квітня 2014 року.

Отже, відповідача було належним чином повідомлено про заміну кредитора у зобов`язанні, доказів належного виконання цього зобов`язання боржником суду не надано, тому суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, апеляційний суд, враховуючи норми статей 524, 533 ЦПК України, а також заявлені позивачем вимоги про стягнення коштів саме у гривні, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу в національній валюті, тому правильно змінив рішення суду першої інстанції в цій частині.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що до позивача у визначений законом спосіб перейшло право вимоги за договором від 30 квітня 2014 року, відповідач не надала належних та допустимих доказів виконання як первісному, так і новому кредитору свого обов`язку у будь-який спосіб, тому наявні правові підстави для захисту порушеного права нового кредитора.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідач виконала своє зобов`язання ОСОБА_3 , тому договір від 30 квітня 2014 року не має правового значення, оскільки такі доводи не підтверджені будь-якими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що судом не з`ясовано, чи дійсно позивачем здійснено оплату ОСОБА_3 за відступлення права вимоги за договором від 30 квітня 2014 року, оскільки такі доводи спростовані актом приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги від 30 квітня 2014 року. Разом з тим, ОСОБА_3 , який брав участь у розгляді справи, не заперечував щодо виконання ОСОБА_1 умов договору від 30 квітня 2014 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у незміненій частині та апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Грабовий Анатолій Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська