КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9915/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Заришняк Г.М., Мараєвої Н.Є.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інбор» на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року у складі судді Колесника О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інбор» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення доплати за роботу у нічний час, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, витрат на лікування, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну формулювання причин звільнення, стягнення доплати за роботу у нічний час, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, витрат на лікування та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» було зареєстроване 27.04.1995 року і знаходиться в Київській області (місто Бориспіль, вулиця Михайла Калмикова, 18. Фактично керівник відповідача знаходиться за адресою засновника і власника товариства, а саме, ПрАТ «Шведьсько-Українська група - «SU GRUP» в місті Києві по вулиці Вірменській, 5-А.

Зазначав, що від 14.05.2008 року до 31.03.2011 року ОСОБА_1 працював на посаді сторожа ПрАТ «Шведсько-Українська група - «SU GRUP». В подальшому від 01.04.2011 року до 03.03.2017 року він працював на тій же посаді ТОВ «ФІРМА «ІНБОР», при цьому трудові обов`язки, місце роботи і об`єкт охорони не змінилися.

Протягом лютого - березня 2017 року керівництво ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» вимагало від позивача надати письмову згоду на зменшення заробітної плати до 1 600 грн. на місяць, обґрунтовуючи це необхідністю оптимізації витрат працедавця та неможливістю оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати. 03.03.2017 року начальник охорони ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» ОСОБА_2 викликав позивача на прийом до директора ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» ОСОБА_3 , де останній у наказному порядку змушував позивача написати заяву про оплату праці в розмірі 50% мінімальної заробітної плати, але він ( ОСОБА_1 ) не погодився з цим і того ж дня 03.03.2017 року написав заяву про його звільнення з посади сторожа на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з систематичним порушенням працедавцем законодавства про працю, помилково поставивши дату 02.02.2017 року.

Наказом відповідача позивач був звільнений з посади сторожа за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що є порушенням чинного законодавства і що позбавило права позивача отримати вихідну допомогу при звільненні.

За таких обставин, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив зобов`язати ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» змінити формулювання причин його звільнення з роботи із «звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України» та стягнути з ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» на його користь 9 600 грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, який складав 3 200 грн. щомісяця.

Крім того, відповідачем в порушення вимог ст.108 КЗпП України, яка передбачає оплату у нічний час у підвищеному розмірі, не було додатково нараховано та сплачено позивачу 455 грн. 84 коп. за період роботи від січня до березня 2017 року, які також просив стягнути разом з вихідною допомогою.

Відповідач також не виконав вимоги ст.83 КЗпП України і не сплатив позивачу 2 120 грн. 87 коп. компенсації за невикористані у 2014-2016 роках відпустки, які також підлягали стягненню разом з 54 400 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, позивач від березня 2017 року по день розгляду справи поніс витрати на лікування в сумі 3 732 грн. 93 коп., які також підлягали до стягнення. Своїми неправомірними діями відповідач завдав позивачу і моральної шкоди, яку ОСОБА_1 оцінив у 15 500 грн.

Представник відповідача ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_1 на підставі своєї заяви від 01.04.2011 року наказом №3-К від 01.04.2011 року був прийнятий на посаду сторожа ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» від 01.04.2011 року. Будь-який працівник товариства не порушував трудові права позивача і безпосередньо керівник відповідача не примушував писати ОСОБА_1 заяву про надання згоди на зменшення заробітної плати в 2 рази, при цьому сам позивач з цього приводу належних доказів не надав.

Зазначав, що відповідно до заяви від 31.10.2012 року на підставі наказу №10-К від 30.10.2012 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 24 календарні дні від 01.11.2012 року до 24.11.2012 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 30.10.2012 року. Згідно заяви позивача на підставі наказу №12-К від 31.10.2013 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 24 календарні дні від 01.11.2013 року до 24.11.2013 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 31.10.2013 року.

В 2014 році ОСОБА_1 свою відпустку не використав і відповідно до заяви від 28.07.2015 року на підставі наказу №ІН-0000003 від 31.07.2015 року про надання відпустки йому ( ОСОБА_1 ) була надана відпустка на 30 календарних днів від 01.08.2015 року до 31.08.2015 року. З наказом позивач був ознайомлений 31.07.2015 року.

Тобто, позивачем була частково використана відпустка за 2014 рік, а саме, 6 календарних днів. Відповідно до заяви позивача від 29.06.2016 року на підставі наказу №ІН-0000001 від 30.06.2016 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 30 календарних днів від 01.07.2016 року до 30.07.2016 року. З наказом позивач був ознайомлений 30.06.2016 року.

Крім того, в день звільнення позивача з роботи 03.03.2017 року йому була видана трудова книжка і на його картковий рахунок відповідач перерахував 2 576 грн. заробітної плати за лютий 2017 року, 2 037 грн. 54 коп. заробітної плати за відпрацьовані 3 робочі дні у березні 2017 року та компенсація за невикористану відпустку.

Зазначав, що відповідач повністю здійснив з позивачем розрахунок при звільненні в порядку ст.116 КЗпП України. Також вважав, що не підлягала до задоволення і вимога про відшкодування моральної шкоди, так як позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між звільненням і втратою нормальних життєвих зв`язків, а також вплив роботи на посаді сторожа на психологічний стан ОСОБА_1

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи із «звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ст.38 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України».

Стягнуто з ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» на користь ОСОБА_1 455 грн. 84 коп. доплати за роботу у нічні години за період від січня до березня 2017 року, 9 600 грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 640 грн. судового збору, а всього - 11 695 грн. 84 коп.

Стягнуто з ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» на користь держави 2 689 грн. 40 коп. судового збору.

В задоволенні частини позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФІРМА ІНБОР» про стягнення 2 120 грн. 87 коп. компенсації за невикористані відпустки, 54 400 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 3 732 грн. 93 коп. витрат на лікування, 14 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 458 грн. 09 коп. судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а відповідач ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» не мав права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як наголошує ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Згідно зі ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Судом встановлено, що ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» було зареєстроване 27.04.1995 року і знаходиться в Київській області (місто Бориспіль, вулиця Михайла Калмикова, 180. Фактично керівник відповідача знаходиться за адресою засновника і власника товариства, а саме, ПрАТ «Шведсько-Українська група - «SU GRUP» в місті Києві по вулиці Вірменській, 5-А (т.1, а.с.87-90).

За змістом трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 14.05.2008 року до 31.03.2011 року ОСОБА_1 працював на посаді сторожа ПрАТ «Шведьсько-Українська група - «SU GRUP» (т.1, а.с.14).

В подальшому ОСОБА_1 на підставі своєї заяви від 01.04.2011 року наказом №3-К від 01.04.2011 року був прийнятий на посаду сторожа ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» від 01.04.2011 року (т.1, а.с.33-34). Вказані обставини не заперечувалися учасниками справи і визнані ними та не підлягали доказуванню в порядку ч.1 ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Встановлено, що ОСОБА_1 02.03.2017 року написав заяву про його звільнення з посади сторожа на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку систематичним порушенням працедавцем законодавства про працю, помилково поставивши дату 02.02.2017 року (т.1, а.с.9). Позивач обґрунтував такі підстави звільнення тим, що протягом лютого- березня 2017 року керівництво ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» вимагало від нього надати письмову згоду на зменшення заробітної плати з 3200 грн. до 1600 грн. на місяць, обґрунтовуючи це необхідністю оптимізації витрат працедавця та неможливістю оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати, з чим він не погоджувався.

Представник відповідача вказані обставини заперечував, однак надавши суду копію наказу про звільнення, заяви позивача, яка слугувала підставою видачі наказу, не надав. Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що підстав звільнення позивача з роботи вони не знають. Отже, оскільки на заяві позивача не міститься відбиток резолюції (штампу) керівника відповідача, а представник відповідача не спростував зміст даної заяви, тому суд вірно прийняв до уваги і поклав основу рішення саме зміст заяви про звільнення, наданий позивачем.

Встановлено, що наказом №ІН/К-00001 від 02.03.2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади сторожа ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» згідно ст.38 КЗпП України з 03.03.2017 року і підставою його видачі є заява ОСОБА_1 від 02.03.2017 року (підпис позивача про ознайомлення з даним наказом датований 02.03.2017 року) (т.1, а.с.42).

За змістом Постанови Верховного Суду України від 20.02.2013 року №6-157цс12 за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу визначену працівником причину звільнення з роботи.

Отже, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудового права працівника.

На підставі зібраних матеріалів справи суд вірно вважав, що оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, то ТОВ «ФІРМА «ІНБОР» не мало права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України, і тому відповідача необхідно було зобов`язати змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи із «звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ст.38 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», задовольнивши позов в цій частині.

За приписами ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Так як суд дійшов висновку про звільнення позивача на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, тому з відповідача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 9600 грн. (3200 грн. щомісячного заробітку х 3) вихідної допомоги, яка є обов`язковою виплатою за таких обставин.

За ч.ч.1, 2 ст.29 Закону України „Про оплату праці" при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Згідно з ч.3 ст.54 КЗпП України нічним вважається час від 10 години вечора до 6 години ранку.

За змістом ст.108 КЗпП України робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Як встановлено судом, позивач, працюючи на посаді сторожа, здійснював виконання своїх обов`язків у добовому режимі роботи, тобто працював від 22-00 годин і до 6-00 годин ранку наступного дня, тому суд вірно вважав, що він має право на підвищену оплату в розумінні ст.108 КЗпП України. Як вбачається із нарахованих йому сум при звільненні, що не заперечувалося представником позивача, такі суми позивачу не були сплачені, а тому з відповідача на користь позивача необхідно було стягнути 455 грн. 84 коп. доплати за роботу у нічні години за період від січня до березня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до заяви від 30.10.2012 року на підставі наказу №10-К від 30.10.2012 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 24 календарні дні від 1.11.2012 року до 24.11.2012 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 30.10.2012 року. Згідно заяви позивача на підставі наказу №12-К від 31.10.2013 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 24 календарні дні від 1.11.2013 року до 24.11.2013 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 31.10.2013 року. В 2014 році ОСОБА_1 свою відпустку не використав. Відповідно до заяви від 28.07.2015 року на підставі наказу №ІН-0000003 від 31.07.2015 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 30 календарних днів від 1.08.2015 року до 31.08.2015 року. З наказом позивач був ознайомлений 31.07.2015 року. Тобто, позивачем була частково використана відпустка за 2014 рік, а саме, 6 календарних днів. Відповідно до заяви позивача від 29.06.2016 року на підставі наказу №ІН-0000001 від 30.06.2016 року про надання відпустки ОСОБА_1 була надана відпустка на 30 календарних днів від 1.07.2016 року до 30.07.2016 року. З наказом позивач був ознайомлений 30.06.2016 року. Крім того, в день звільнення позивача з роботи 3.03.2017 року йому була видана трудова книжка (т.1, а.с.43) і на його картковий рахунок відповідач перерахував 2 576 грн. заробітної плати за лютий 2017 року, 2 037 грн. 54 коп. заробітної плати за відпрацьовані 3 робочі дні у березні 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку (т.1, а.с.35-41; 44-53; 109-112). Отже, відповідач повністю здійснив з позивачем розрахунок при звільненні в порядку ст.116 КЗпП України, тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2 120 грн. 87 коп. компенсації за невикористані відпустки та 54 400 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у суду не було.

Також позивач у своєму позову просив стягнути з відповідача 3 732 грн. 93 коп. витрат на його лікування після звільнення, надавши судові медичні документи та чеки на його витрати. Проте суд, оцінюючи вказані вище докази, прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, так як позивачем та його представником не було надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між звільненням позивача з роботи і його захворюванням та лікуванням з цього приводу.

Крім того, за змістом повідомлення Київської міської клінічної лікарні №1 від 19.04.2018 року, де проходив лікування позивач у відділенні неврології від 18.04.2017 року до 27.04.2017 року та від 10.10.2017 року до 23.10.2017 року, ОСОБА_1 грошові кошти за перебування у вказаному лікувальному закладі не сплачував (т.1, а.с.189).

Відповідно до ч.3 ст.12; ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Як роз`яснює п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 було завдано моральних страждань та психологічних переживань неправомірними діями відповідача щодо протиправного формулювання його звільнення з роботи, неповної сплати вказаних вище сум при звільненні, а він, не отримуючи зазначених належних коштів для проживання, втратив нормальні життєві зв`язки, що природно зрозуміло, які вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, тому суд вірно стягнув з відповідача на його користь 1 000 грн. моральної шкоди, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а в решті стягнення суми в розмірі 14 500 грн. моральної шкоди слід було відмовити, що і було зроблено судом першої інстанції.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інбор» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: