Справа № 452/3158/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"18" листопада 2019 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі судді Кравціва В.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України (за відсутності осіб, які беруть участь у справі та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу) у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

встановив:

ОСОБА_1 пред`явив до Російської Федерації позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 939 200,00 грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, становить 60 000,00 євро, завданої смертю його, позивача, сина ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

У обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України від 30 травня 2014 року його син ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних силах України і він був зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 (703 окремий полк оперативного забезпечення), отримав звання солдата і був призначений на посаду оператора 4-го відділення мінних загороджувачів взводу інженерних загороджень роти загороджень інженерно-саперного батальйону та згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 липня 2014 року № 152 вибув до станції Камиш-Зоря Запорізької області з подальшим переміщенням для виконання завдань інженерного забезпечення на території Донецької та Луганської областей.

Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 серпня 2014 року № 177 його сину було продовжено термін відрядження з 22 серпня по 20 вересня 2014 року, підставою для відрядження військовослужбовця для виконання завдань інженерного забезпечення на території Донецької та Луганської областей було розпорядження тимчасово виконувача обов`язків начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ від 23 липня 2014 року № 343/3145.

За даними витягу з наказу начальника Головного управління оперативного забезпечення ЗСУ «Про результати спеціального розслідування» встановлено, що під час виконання бойового завдання в районі села Шевченково Нікольського району, що

знаходиться в 5 км від м. Маріуполя Донецької області, 31 серпня 2014 року загинуло декілька військовослужбовців, серед яких його син ОСОБА_2 .

Також, для перевірки стану інженерних боєприпасів, які використовувались 31.08.2014 була проведена технічна експертиза і за її результатами встановлено, що самовільна детонація даної партії зброї була виключена. Разом з цим встановлено, що причиною детонації боєприпасів став або вистріл з гранатомета, або бронебійно-запалювальною кулею, випущеною російськими бойовиками з лісової посадки східніше 100 метрів від місця виконання бойового завдання або з кукурудзяного поля південно-східніше автомобіля. Інших причин події виявлено не було.

Ці та інші обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки встановлені рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25.06.2018, яким встановлено факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби.

Отже, внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя його сина - ОСОБА_2 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 року, далі - Європейська Конвенція).

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 № 337-УІІІ друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особах Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 № 145-УІІІ, з 20.02.2014 проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-УІІІ затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОЕ Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів у Російській Федерації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 1932-ХІІ збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «б», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

У результаті зазначених подій йому, позивачу, було завдано значної моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна та у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

1 січня 2016 року Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) оприлюднив «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди.

Підпунктом 15 пункту 3 вказаних Правил встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.

Заявник, який вважає себе жертвою більш ніж одного порушення Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською Конвенцією порушення.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності виваженості та справедливості.

Стаття 2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Порушивши основоположні права і свободи, а саме, позбавивши життя його, позивача, сина, Російська Федерація завдала йому тяжких моральних страждань, грубо порушила його право на повагу до сімейного життя.

У відповідності до ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Внаслідок втрати сина - ОСОБА_2 , який загинув в результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, він, позивач, відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування.

Через смерть сина він втратив сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає йому можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки, він постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.

Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого йому завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-УІІ передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-УІІ.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права, тобто, наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з повноправного учасника цивільних відносин, на його, Струся, користь грошової компенсації для відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право його сина ОСОБА_2 на життя, гарантоване статтею 2 Європейської конвенції, його право на повагу до сімейного життя, встановлене статтею 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією його законних прав, а отже згідно Правилами суду компенсація шкоди» ЄСПЛ, такі множинні порушення Європейської конвенції з боку РФ є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої особисто йому, позивачу.

Згідно ухвали судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 6 листопада 2018 року прийнято до розгляд у та відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання на 21 грудня 2018 року і установлено відповідачу Російській Федерації строк для подання відзиву на позовну заяву.

6 березня 2019 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області Головному територіальному управлінню юстиції Львівської області надіслано судове доручення про вручення судових документів Російській Федерації в особі уповноваженого органу.

Із повідомлення Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 17 липня 2019 року вбачається, що Міністерству юстиції України Міністерством закордонних справ України надіслано копії нот Посольства України в Російській Федерації щодо передачі російській стороні доручення Самбірського міськрайонного суду Львівської області про вручення документів представнику Міністерства юстиції Російської Федерації.

Згідно ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 4 листопада 2019 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 18 листопада 2019 року.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про судове засідання у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, у встановлений строк відзиву не подав, у зв`язку з чим суд на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За наведеного суд постановив судовий розгляд справи здійснювати за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 з таких підстав.

Із паспорта громадянина України та свідоцтва народження відомо, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 12-18, 20).

Із контракту, укладеного ОСОБА_2 30 травня 2014 року із Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника Корольова О.О., убачається, що ОСОБА_2 проходив службу у Збройних силах України і він був зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 солдатом, оператором 4-го відділення мінних загороджувачів взводу інженерних загороджень роти загороджень інженерно-саперного батальйону військової частини НОМЕР_1 у м. Самборі Львівської області (а. с. 21-22).

Із акта спеціального розслідування від 27.11.2014 року відомо, що було встановлено обставини загибелі шести та поранення чотирьох військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 (м. Самбір Львівська область) близько 16 год. 30 хв. 31 серпня 2014 року під час виконання бойового завдання поблизу с. Шевченко, Нікольського району, що знаходиться 5 км на захід від околиці м. Маріуполя Донецької області. 31 серпня 2014 року під час знаходження на рубежі мінування групи загородження в складі двох автомобілів: Урал 4320в/н НОМЕР_2 та КАМАЗ 4310 в/н НОМЕР_3 в останньому внаслідок ураження контейнеру з мінами гранатометним пострілом або бронебійно-запалювальною кулею, випущеною невідомою особою з лісової посадки східніше 100 м від місця виконання завдання або з кукурудзяного поля південно-східніше від автомобіля здетонував боєкомплект протитанкових мін, близько 200 мін ТМ-62), в результаті вибуху загинуло шестеро військовослужбовців. За результатами проведеної молекулярно-генетичної експертизи серед фрагментів тіл військовослужбовців було ідентифіковано тіло ОСОБА_2 ( а. с. 23-33).

Із витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 23 грудня 2014 року № 270 видно, що солдата ОСОБА_2 , оператора 4-го відділення мінних загороджувачів взводу інженерних загороджень роти загороджень інженерно-саперного батальйону, який загинув 31 серпня 2014 року у результаті грубого порушення анатомічної цілісності тіла. Травми із залученням декількох ділянок тіла. Вибухової травми. Ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні бойового завдання в зоні антитерористичної операції (а. с. 34-35).

Із свідоцтва про смерть відомо, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у Донецькій області Україна (а. с. 36).

Із рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2018 року видно, що встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні ним обов`язку військової служби 31 серпня 2014 року в районі села Шевченково Нікольського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (а. с. 38-49).

Статтями 2 та 4 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами ст. 3 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті п. 5 цієї Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно п. 9 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності виваженості та справедливості.

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:
1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер.

Через смерть сина ОСОБА_1 втратив сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває душевний біль від втрати близької людини, що не дає йому можливості спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, адже він знаходиться у стресовому стані. Його родина сумує за сином, адже тепер після його смерті, вони позбавлені любові, піклування та виховання.

Ураховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього.

У відповідності до ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену ОСОБА_1 моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників щодо аналогічних спорів, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60 000 Євро за загибель однієї особи.

Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах "Хачукаевы против России" (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), "Сагаева и Другие против России" (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), "Исламова против России" (Islamova v. Russia (30/04/2015)), "Султыгов и Другие против России" (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)).

Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які він відчуває роками через втрату рідного сина, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 939 200,00 грн., що на день розгляду справи за офіційним курсом валют, встоновленого НБУ, складає 60 000 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.

Крім цього, Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Так, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22) ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 9 605 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 603 200 (один мільйон шістсот три тисячі двісті) грн., що на день розгляду справи згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, складає 60 (шістдесят тисяч) Євро.

Стягнути з держави Російська Федерація судовий збір в сумі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, складає 359 (триста п`ятдесят дев`ять) Євро 85 євроцентів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ІПН .

Відповідач: Російська Федерація Посольство Російської Федерації в України, Повітрофлотський проспект, 27, м. Київ.

Суддя