ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1326/18

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1406/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

секретарі: Герасименко Ю.О., Кривопиша Я.О,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,

дата та місце складання повного тексту рішення: 16 вересня 2019 року, м.Бахмач,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом його вселення в квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з весни 2005 року у позивача з відповідачкою почали складатись дружні відносини, які в подальшому переросли в любов та вони стали спільно проживати. 28 березня 2008 року позивач продав належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , а відповідачка продала свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 для купівлі спільного житла більшої площі. За сумісні кошти вони купили 03 квітня 2008 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Квартиру зареєстрували на відповідачку. Позивач зазначив, що їх відносини були пов`язані взаємною любов`ю, повагою та взаємною допомогою, він вважав відповідачку своєю дружиною, а відсутність реєстрації шлюбу не впливала на характер їх відносин, тому в нього не виникало сумнівів та побоювань на кого буде оформлена квартира.

В спірній квартирі позивач був зареєстрований з 08 квітня 2008 року та проживав в ній, як чоловік, а не як наймач, спільно з відповідачкою користувалися всією квартирою, разом сплачували комунальні послуги, мали спільний бюджет, за спільні кошти, зробили поліпшення житлових умов у квартирі, встановили міжкімнатні двері та вікна, поклеїли шпалери, поклали кахель, а також купували речі для спільного користування. Також в квартирі зареєстрований син відповідачки ОСОБА_3 1991 року народження, з яким з 2005 року по 2015 рік у позивача були доброзичливі відносини. З 2015 року ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі, але зареєстрований, обстановка в його кімнаті залишилася та ж сама, як при його проживанні разом з позивачем та відповідачкою.

Відносини між сторонами почали погіршуватися з 2015 року, відповідачка почала створювати умови неможливого сумісного проживання з нею та 06 червня 2018 року, після чергової сварки, позивач був змушений піти з квартири, а відповідачка змінила замок на вхідних дверях. На телефонні дзвінки відповідачка заявила, що квартира належить тільки їй і вона не має бажання проживати з позивачем. Позивач намагався потрапити до квартири, але відповідачка відмовилася відчиняти двері, впускати його до житла та погрожувала що викличе працівників поліції, оскільки він вчиняє хуліганство. Позивач звернувся до дільничного інспектора, проте навіть в його присутності не зміг потрапити до квартири, тому змушений проживати в будинку своєї матері, яка померла у березні 2017 ІНФОРМАЦІЯ_1 , і який не придатний для проживання, в ньому відсутні необхідні меблі, речі (холодильник, мікрохвильова піч, плита для приготування їжі, посуд, постільна білизна та інше).

Позивач зазначає, що кожного разу відповідачка всіляко перешкоджає вселитися йому до квартири, в якій залишилися його особисті речі та речі повсякденного використання, на письмові прохання впустити в квартиру не відповідає.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні ізольованою кімнатою площею 9,9 кв.м., коридором, кухнею, туалетом та балконом у квартирі за АДРЕСА_4 , виділені йому згідно договору від 04 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про тимчасове користування кімнатою в квартирі, шляхом вселення; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні ізольованою кімнатою площею 9,9 кв.м., коридором, кухнею, туалетом та балконом у квартирі за АДРЕСА_4 .

Суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами наявний договір про користування спірною квартирою від 04 квітня 2008 року, який є дійсним, ніким не оспорений та не скасований, відсутні докази щодо умов його виконання в частині підтвердження вимоги відповідачки, як власника житла, про повернення їй ключів від квартири, звільнення кімнати, зняття з реєстрації та звільнення від належних позивачу речей, тому позивач підлягає вселенню до спірного житла в судовому порядку, а відповідачку слід зобов`язати не чинити перешкод позивачу у її користуванні.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_2 вийшов за межі позовних вимог, зазначивши в резолютивній частині рішення про користування ізольованою кімнатою згідно договору від 04 квітня 2008 року. В той же час, позовна заява не була мотивована договором оренди квартири, а позивач звернувся з позовом про усунення перешкод та вселення, оскільки позивачка змінила замки та не пускає до квартири, як колишнього члена сім`ї.

ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що в договорі від 04 квітня 2018 року не зазначено, що вимога власника квартири звільнити кімнату, якою користувався ОСОБА_2 , повинна бути пред`явлена в письмовій чи в будь-якій іншій, спеціально обумовленій формі.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу суду, що при вирішенні спору суд застосував ст.ст.156, 163 ЖК України. Стаття 156 регулює права членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, але вказує на угоду про порядок користування цим жилим приміщенням при їх вселенні. В статті 163 визначено випадки зберігання займаного жилого приміщення за наймачем або членом його сім`ї. Зазначає, що судом встановлено факт укладення між нею та ОСОБА_2 при вселенні в її квартиру договору про порядок користування квартирою, і на її вимогу, яка за свідченнями ОСОБА_2 пред`явлена 06 червня 2018 року, перестав користуватися квартирою, але не припинив реєстрацію в цій квартирі.

Також особа, яка подає апеляційну скаргу зауважує, що пред`явленням вимоги про припинення права користування квартирою є також і факт її звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що виправлення в рішенні прізвища секретаря судового засідання не передбачено вимогами ЦПК України, оскільки виправлення описок чи арифметичних помилок не стосується внесення змін до складу суду.

Від представника позивача адвоката Мажуги О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому сторона позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано доводами позовної заяви, зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_5 , що дістався позивачу у спадок, проданий 07 грудня 2018 року, отже у позивача власного житла не має. Також сторона позивача зазначає, що між позивачем та відповідачкою не укладався будь-який договір найму на який посилається ОСОБА_1 , адже адвокат Гурін О.І., який за свідченням відповідачки складав даний договір, помер за два місяці до укладення даного договору. Свої покази в подальшому відповідачка змінила, вказавши, що договір було підготовлено заздалегідь, але і ці твердження не підтверджуються належними та допустимими доказами, які б підтверджували, що саме ця квартира буде придбана в майбутньому. Зазначає, що експертизою, проведеною 18.01.2019 р. не вдалось встановити, що саме позивачем було підписано даний договір, а іншою експертизою, що на даний документ здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання.

Сторона позивача зазначає, що факт проживання сторін однією сім`єю встановлений рішенням суду та при розгляді даної справи було встановлено ряд обставин, зокрема, що позивач вимушено залишив квартиру, що між сторонами склались неприязні відносини. Вказує, що на даний час вимушений проживати в квартирах, в яких здійснює будівельні роботи, проте бажає проживати в спірній квартирі, хворіє і йому необхідно звертатись до лікарні. Також зауважує, що факт проживання однією сім`єю не заперечується самою відповідачкою.

ОСОБА_4 зауважує, що враховуючи покази відповідачки, що надані під час судових засідань в суді першої інстанції та результати проведення судово-технічної експертизи документа, можна прийти до висновку, що договір від 04 квітня 2008 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про користування кімнатою в квартирі АДРЕСА_4 , не є належним та допустимим доказом у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований в кв. АДРЕСА_4 з 08 квітня 2008 року, що підтверджується копією паспорту (а.с.5-6) та копією довідки ВК Бахмацької міської ради від 06 липня 2018 року (а.с.11).

Дана квартира належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 2008 року (а.с.9, 10).

Також у спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_3 , 1991 року народження, що підтверджується копією довідки ВК Бахмацької міської ради від 22 травня 2018 року (а.с.12).

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2008 року ОСОБА_2 продав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.8), а згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2008 року ОСОБА_1 продала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.28).

Також вбачається, що ОСОБА_2 листом звертався до ОСОБА_1 з проханням повідомити про зручний день та час, коли він зможе потрапити до квартири, щоб переодягнутись та попрати речі (а.с.13, 14, 15).

Згідно копії Договору від 04 квітня 2008 року ОСОБА_1 , як власник квартири АДРЕСА_4 , дозволила ОСОБА_2 тимчасово користуватися кімнатою в цій квартирі (кімната площею 9,9 кв.м.). В договорі визначено, що ОСОБА_2 також може користуватися туалетом, кухнею, балконом, коридором, зобов`язаний бережно користуватися кімнатою та іншими приміщеннями. Також умовами договору передбачено, що на першу вимогу ОСОБА_1 ОСОБА_2 має повернути ключі від квартири, звільнити кімнату, виписатися з квартири та забрати свої речі. Договором передбачено, що ОСОБА_2 не набуває права власності на квартиру незалежно від тривалості проживання в квартирі та підтверджує, що дана квартира є виключно особистою власністю ОСОБА_1 Договір складено в одному екземплярі за взаємною згодою (а.с.29).

Згідно копії Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11 травня 2019 року №8210/8211/19-32, підпис від імені ОСОБА_2 у договорі від 04 квітня 2008 року про користування кімнатою в квартирі за АДРЕСА_4 , який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів ОСОБА_2 (а.с.71-82).

В той же час, згідно копії Висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 20 червня 2019 року №8209/19-34 підписи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у договорі, укладеному між сторонами датованому 04 квітнем 2008 року, виконані кульковими ручками, спорядженими пастою темно-сірого та синьо-фіолетового кольорів. На договір здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання їх реквізитів. Відповісти на питання «Чи відповідає час виготовлення договору від 04 квітня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 даті, яка вказана в ньому, або він виготовлений пізніше?» та «Чи можливо визначити приблизний проміжок часу підписання сторонами цього Договору від 04 квітня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .?», не представляється можливим з причини впливу сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання реквізитів документа (а.с.83-91).

Відповідно довідки КП «Прилуцьке МБТІ» від 12 серпня 2019 року, станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ) зареєстровано за ОСОБА_2 1/2 частина згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок №1845 від 20 квітня 1989 року та ОСОБА_5 1/2 частина згідно рішення Бахмацького районного суду від 01 вересня 1998 року (а.с.92).

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_2 , встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2004 року по 05 ІНФОРМАЦІЯ_2 2018 року (а.с.93-97). Дане рішення залишено без змін Постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року.

Також від представника позивача надійшла відповідь Бахмацької міської ради з якої вбачається, що заява про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , документ, що підтверджує право проживання ОСОБА_2 за цією адресою, згода власника квартири ОСОБА_1 на реєстрацію за вказаною адресою ОСОБА_2 до виконавчого комітету Бахмацької міської ради не передавались.

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронгі Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу (ч.4 ст.156 ЖК Української РСР).

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Подаючи позов, ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що він є членом сім`ї власника квартири ОСОБА_1 та має право користуватися даною квартирою нарівні з власником.

Достовірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру саме як член сім`ї. Водночас, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами при вселенні, а саме 04 квітня 2008 року, укладено договір тимчасового користування кімнатою площею 9,9 кв.м. у спірній квартирі, тобто між сторонами існує угода про порядок користування приміщенням. ОСОБА_1 не попередила позивача, як це визначено договором, щоб він виселився з квартири та передав їй ключі, зокрема ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції доказів з даного приводу надано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 слід вселити до квартири, зокрема до кімнати, як визначено угодою між сторонами.

Згідно ч.1 с.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5-7 даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги, що суд вийшов за межі позовних вимог, зазначивши в резолютивній частині рішення про задоволення позову та визначивши користування ОСОБА_2 ізольованою кімнатою згідно договору від 04 квітня 2008 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Помилкове зазначення судом про повне а не часткове задоволення позову ОСОБА_2 може бути усунено шляхом виправлення описки та не впливає на установлені судом обставини щодо вселення позивача до квартири.

Доводи, що позовна заява не була мотивована договором оренди квартири, а позивач звернувся з позовом про усунення перешкод та вселення, оскільки позивачка змінила замки та не пускає до квартири, як колишнього члена сім`ї, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю починаючи з 2004 року до 2018 року, тобто позивач вселився саме як член сім`ї та користувався кімнатою, коридором, кухнею, туалетом та балконом, згідно з умовами, узгодженими договором між сторонами, який не був визнаний нікчемним, недійсним, або скасованим у будь-який інший спосіб.

Доводи, що ОСОБА_1 , що судом не взято до уваги той факт, що в договорі від 04 квітня 2018 року не зазначено, що вимога власника квартири звільнити кімнату, якою користувався ОСОБА_2 , повинна бути пред`явлена в письмовій чи в будь-якій іншій, спеціально обумовленій формі, дійсно випливають з умов договору, проте ОСОБА_1 не довела, що вона попереджала ОСОБА_2 у будь-який спосіб звільнити займане приміщення, виписатись та передати їй ключі від спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору суд застосував ст.ст.156, 163 ЖК України, проте ОСОБА_2 не є членом сім`ї, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року по справі №728/2080/18, яке на даний час набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги, що пред`явленням вимоги про припинення права користування квартирою є і факт її звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не підтверджені жодним належними та допустимими доказами, тому апеляційний суд їх також відхиляє.

Доводи апеляційної скарги, що виправлення в рішенні прізвища секретаря судового засідання не передбачено вимогами ЦПК України, не впливають на вірність висновків суду першої інстанції щодо необхідності вселення ОСОБА_2

Інші доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачкою норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи відзиву ОСОБА_2 щодо продажу ним житлового будинку АДРЕСА_5 та що у позивача власного житла не має, не впливають на предмет спору в даній справі, тому апеляційним судом до уваги не приймаються.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 у відзиві на ту обставину, що між ним та відповідачкою не укладався будь-який договір найму житла. Позивачем не надано будь-якого рішення суду про визнання недійсним договору від 04 квітня 2008 року про користування позивачем кімнатою в квартирі за №18. В той же час, матеріали справи містять висновок експертизи, що підпис в договорі виконано саме ОСОБА_2 . Процес зістарювання даного документу суттєвого значення не має, оскільки позивач сам підписав даний документ та не довів суду, що його примушували це зробити.

З цих же підстав не приймаються до уваги доводи позивача, що договір від 04 квітня 2008 року не є належним та допустимим доказом у цій справі.

В той же час, слушними є посилання ОСОБА_2 у відзиві, що факт проживання сторін однією сім`єю встановлений рішенням суду та при розгляді даної справи було встановлено ряд обставин, зокрема те, що позивач вимушено залишив квартиру, встановлено між сторонами неприязні відносини.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 16 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: