РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді Єршової Л.С.,

за участю секретаря судового засідання Радзімовської Р.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої неправомірними діями,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, , адреса місцезнаходження: м. Одеса, Польський узвіз, буд. 6, Державної казначейської служби України, , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, у якому просить стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду у розмірі 13080,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року на відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача 42825,00 грн. та судові витрати у сумі 780,00 грн.

30.02.2017 року на виконання вищевказаного рішення суду Суворовським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист.

02.06.2017 року державним виконавцем Першого Приморського ВДВС м. Одеси постановою про відкриття виконавчого провадження відкрито провадження відносно ОСОБА_2 , відносно ОСОБА_3 виконавчий лист було повернуто без виконання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року бездіяльність головного державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. була визнана неправомірною та зобов`язано усунути порушення шляхом вчинення дій, визначених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.06.2019 року апеляційна скарга головного державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. була залишена без задоволення, а ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року залишена без змін.

Позивач вважає, що неправомірними діями посадової особи державного виконавчого органу і подальшим не виконанням рішення суду упродовж 2 років, завдана майнова шкода у вигляді інфляції у розмірі 13080,00 грн., за період з 2017 року по травень 2019 - 130%. Також, позивач оцінив моральні страждання у розмірі 3000 грн.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2019 року провадження по справі було відкрито та справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В подальшому до суду не надходило заяви відповідача із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

22.10.2019 року від представника відповідача головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач заперечує проти його задоволення, посилаючись на те, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів, а також наявності причино-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Крім того, державний виконавець зазначила, що відсутній предмет спору, оскільки виконавче провадження в частині стягнення коштів з ОСОБА_3 відкрито 30.07.2019 року та на теперішній час проводяться виконавчі дії, у зв`язку з цим не доцільно говорити про надмірно тривале невиконання рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області головний державний виконавець Офіцерова Л.Л. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.

Заслухавши вступне слово учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року на відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 42825,00 грн. та судові витрати у сумі 780,00 грн.

30.02.2017 року на виконання вищевказаного рішення суду Суворовським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист (а.с.6-7).

02.06.2017 року державним виконавцем Першого Приморського ВДВС м. Одеси постановою про відкриття виконавчого провадження відкрито провадження відносно ОСОБА_2

08.06.2017 року старшим державним виконавцем Офіцеровою Л.Л. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року бездіяльність головного державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. була визнана неправомірною та зобов`язано усунути порушення шляхом вчинення дій, визначених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.11-15).

Вищезазначеною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року встановлено, що іншою ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.03.2018 року, скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Людмили Леонідівни задоволено.

Визнано передчасними дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Людмили Леонідівни щодо повернення виконавчого листа.

Зобов`язано старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерову Людмилу Леонідівну вирішити питання, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №523/15770/16-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 30.05.2017 року, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 42835 грн. та в рівних частинах витрати за публікації оголошення в пресі про виклик до суду в розмірі 780 грн.

13.04.2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся до державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Л.Л. з заявою про відкриття виконавчого провадження.

17.04.2018 року старшим державним виконавцем Офіцеровою Л.Л. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, постановою Одеського апеляційного суду від 05.06.2019 року апеляційна скарга головного державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. була залишена без задоволення, а ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 07.06.2018 року, якою повідомлення старшого державного виконавця Офіцерової Л.Л. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018 року визнано незаконним та зобов`язано головного державного виконавця усунути порушення шляхом вчинення дій, встановлених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», залишена без змін.

З пояснень сторін по справі судом встановлено, що на час розгляду справи виконавче провадження за вказаним вище виконавчим листом було відкрито 30.07.2019 року та наразі проводяться виконавчі дії.

Предметом позовних вимог є стягнення матеріальної шкоди з держави у вигляді індексу інфляції у розмірі 13080,00 грн., та стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн.

Підставою позовних вимог позивач зазначає що саме держава несе відповідальність за невиконання рішення суду та посилається на Конституцію України, ст.ст. 23, 1166, 1174 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Отже, судовим рішення встановлено протиправну бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. щодо невиконання судового рішення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України від 24 березня 1998 р. N 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 р. у справі N 6-48цс13).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

За положеннями ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У зазначених правовідносинах діє презумпція завдавача шкоди, яка звільняє позивача від доведення вини відповідача і зобов`язує саме ВДВС довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу, яка ВДВС не спростована.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України N 6-440цс16 від 25 травня 2016 року, яка згідно зі ЦПК України є обов`язковою для судів.

Така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Така правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року та у Постанові Верховного Суду, від 30.01.2019, № 199/1478/17|61-4779св18.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому, відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року N 18966/02).

Суд погоджується з посиланням позивача щодо того, що кошти, які за рішенням суду стягнуті з боржників на його користь розцінюються як кошти, на які він має право власності , а таким чином і про порушене право у зв`язку з невиконанням рішення суду та поверненням виконавчого листа без виконання.

Проте кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, у вказаній справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у справі є Перший Приморський ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, дії якого призвели до тривалого невиконання рішення суду та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Проте суд вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення з держави матеріальної шкоди у вигляді індексу інфляції у розмірі 13080,00 грн. у зв`язку з тривалим невиконанням рішення сду про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача грошових коштів, оскільки відповідачі не відповідають за невиконані зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому і не підлягають стягненню з держави кошти у вигляді індексу інфляції. У зв`язку з цим, у задоволенні цих вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. суд зазначає наступне.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Наявність моральної шкоди позивач мотивував наступним: неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, оскільки у зв`язку із необхідністю участі у судовому процесі для належного відстоювання своїх прав він повинен був декілька разів їхати до суду 1-ї та апеляційної інстанції, та на тривалість невиконання рішення суду з 2017 року. Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно позначилося на його психоемоційному стані.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди та вина останнього в заподіянні шкоди тощо.

Верховний Суду України у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У судовому засіданні встановлено, що внаслідок неправомірних дій службової особи ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які виразилися у тривалому невиконанні рішення суду з 2017 року.

Розмір моральної шкоди суд визначає у розмірі 800,00 грн., на думку суду такий розмір моральної шкоди буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Керуючись статтями 4-7, 10-13, 19, 81, 89, 141, 258, 264, 265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої неправомірними діями, задовольнити частково.

Стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 800,00 (вісімсот гривень 00 коп.) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями головного державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерової Людмили Леонідівни, шляхом списання коштів зі спеціально визначеного рахунку Державної казначейської служби України (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів) для відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

В іншій частині позову, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено та підписано 23.12.2019 року.

Суддя Л.С. Єршова