ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9097/19 Справа № 212/230/19 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 серпня 2019 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 03 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.

Позов мотивовано тим, що 20 вересня 1996 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обов`язків, загинув її чоловік ОСОБА_3 . Внаслідок смерті чоловіка позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки вона втратила рідну їй людину, з яким мала намір прожити все своє життя. Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазначала сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу, позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її і до теперішнього часу. Так як смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, тому що заробіток чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 192 100 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «КЗРК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «КЗРК» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає принципам єдності сталої судової практики за результатами розгляду аналогічних справ у Дніпропетровській області

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що смерть чоловіка є незворотною втратою, яка не підлягає відновленню, та яка завдає позивачу тривалих глибоких моральних страждань, оскільки втрата чоловіка повністю руйнує сімейний уклад позивача, змушуючи її докладати істотних додаткових зусиль для організації свого побуту та життя в цілому.

В апеляційній скарзі ПАТ «КЗРК» ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом стягнуто моральну шкоду з неналежного відповідача, оскільки ПАТ «КЗРК» не є правонаступником тресту «Кривбасшахтобуд».

Окрім того, апелянт вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, оскільки судом не невірно застосовані положення ч. 3 ст. 23 ЦК України і не враховані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року №4.

На думку відповідача до спірних правовідносин необхідно застосовувати Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

Також суд першої інстанції не врахував, що позивачем не дотримано порядку розгляду спору про відшкодування моральної шкоди, тобто попереднього звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, пропущено строк позовної давності, а тому підстави для її відшкодування відсутні.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції при визначенні моральної шкоди не встановив чи дійсно позивач проживав однією сім`єю з загиблим на момент нещасного випадку, чи не встановлювався їм режим окремого проживання, чи проживали позивач та загиблий разом за однією адресою на момент смерті останнього, чи не було розірвано шлюб між сторонами , що має суттєве значення для правильного вирішення спору о суті.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «КЗРК» заперечував, представника ПАТ «КЗРК» Коломоєць О.Г., яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти апеляційної скарги представника позивача заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є дружиною ОСОБА_3 (а.с. 11).

За життя ОСОБА_3 працював на посаді підземного монтажника гірничого обладнання тресту «Кривбасшахтобуд» ВО Кривбасруда, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

20 вересня 1996 року, при виконанні трудових обов`язків з ОСОБА_3 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер (а.с. 4).

Розділом ІІ до Акту про нещасний випадок № 8, встановлено, що 20 вересня 1996 року ОСОБА_3 , виконуючи роботи в противовісном відділенні клети №2 був збитий в ствол рухомим вниз противовісом та був смертельно травмований (а.с. 7).

Відповідно до п. 11.3 Акту, нещасний випадок на виробництві, під час якого був смертельно травмований ОСОБА_3 стався внаслідок незадовільної організації робіт, що виразилось у виконанні монтажних робіт в стволі шахти без оформлення наряду - допуску і виконання заходів безпеки; порушення виробничої дисципліни з боку робітників шахти «Жовтнева» і шахтомонтажного управління треста «Кривбасшахтобуд».

Згідно п.13 Акту особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, а саме вимог ст.17 Закону України «Про охорону праці» , п.п. 7.2.2.; 7.18.1; 7.18.5, 7.17.2 Системи управління охороною праці є головний інженер шахти «Жовтнева» - ОСОБА_4 ; в.о. механіка дільниці « 11 шахти «Жовтнева» - ОСОБА_5 ; машиніст підйомної установки дільниці № 11 шахти «Жовтнева» - ОСОБА_6 ; заступник начальника дільниці № 1 шахтомонтажного управління треста «КШБ» - Проскурівський Б.К. (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 25 вересня 1996 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 40 років (а.с. 3).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на ПАТ «КЗРК», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер чоловік позивача, стався під час його роботи, 20 вересня 1996 року, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки, смерть чоловіка позивача настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку в 1996 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК України не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК України є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачці у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивача загинув під час виконання трудових обов`язків.

Внаслідок смерті чоловіка позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що вона втратила рідну їй людину, з яким мала намір прожити все своє життя. Звістка про смерть чоловіка призвела до сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі позивач змушена була самостійно заробляти собі на життя, оскільки заробіток загиблого чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету. Отже, смертю чоловіка їй завдано глибоких, тривалих моральних страждань.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і вона має право на її відшкодування.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата чоловіка завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_3 від нещасного випадку встановлений Актом про нещасний випадок на виробництві від 30 вересня 1996 року, що передбачає право члена сім`ї померлого на відшкодування їй моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача відносно того, що суд першої інстанції при визначенні моральної шкоди та її розміру не встановив чи дійсно позивач проживала однією сім`єю з загиблим на момент нещасного випадку, чи не встановлювався їм режим окремого проживання, чи проживали позивач та загиблий разом за однією адресою на момент смерті останнього, чи не було розірвано шлюб між сторонами, що має суттєве значення для правильного вирішення спору о суті є безпідставними, оскільки зазначені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Натомість, як вбачається з матеріалів справи згідно свідоцтва про шлюб сторони перебували у шлюбі з 02 вересня 1978 року та матеріали справи не містять доказів розірвання шлюбу.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ «КЗРК» що судом стягнуто моральну шкоду з неналежного відповідача, оскільки ПАТ «КЗРК» не є правонаступником тресту «Кривбасшахтобуд», з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.37, ч.1 ст.466 ЦК України, в редакції 1963 року із змінами і доповненнями, юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов`язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов`язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію.

В разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї в зв`язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров`я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України «Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року N 1576-XII із змінами і доповненнями, припинення діяльності товариства відбувається шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) або ліквідації з дотриманням вимог антимонопольного законодавства. Реорганізація товариства відбувається за рішенням вищого органу товариства. Реорганізація товариства, що зловживає своїм монопольним становищем на ринку, може здійснюватися також шляхом його примусового поділу в порядку, передбаченому чинним законодавством. При реорганізації товариства вся сукупність прав та обов`язків товариства переходить до його правонаступників.

Аналогічні положення закріплено й ч.ч. 1, 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року N 887-XII, який діяв до 01.01.2004 року.

Отже, законодавством України чітко врегульовано порядок реорганізації підприємств та визначення їх правонаступників у разі проведення такої реорганізації.

Як вбачається з пункту 13 Акту про нещасний випадок №8, особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є головний інженер шахти «Жовтнева» - ОСОБА_4 ; в.о. механіка дільниці « 11 шахти «Жовтнева» - ОСОБА_5 ; машиніст підйомної установки дільниці № 11 шахти «Жовтнева» - ОСОБА_6 ; заступник начальника дільниці № 1 шахтомонтажного управління треста «КШС» - Проскурівський Б.К. (а.с. 9).

У п.13.1 Акту вказано, що підприємство, робітниками якого являються вказані у п.13 особи ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) є трест Кривбасшахстрой (а.с. 9).

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі наказу Виробничого Обєднання по видобутку руд підземним способом №349 від 20.09.1989 року ПАТ «Кривбасзалізрудком» є правонаступником ВО «Кривбасруда» (а.с. 29-31)

Наведені відомості свідчать про те, що відповідач ПАТ «КЗРК» є правонаступником тресту «Кривбасшахтострой ВО «Кривбасруда», на якому під час нещасного випадку працював позивач, у зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта що ПАТ «КЗРК» не є правонаступником Тресту "Кривбасшахтобуд" ВО «Кривбасруда» концерну Укррудпром, оскільки вони стпростовуються наведеними вище та не спростовані належними і допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи апеляційної скарги відповідача, що позивачем не дотримано порядку розгляду спору про відшкодування моральної шкоди, тобто попереднього звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до комісії по трудовим спорам підприємства, оскільки згідно роз`яснень, наведених в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Також Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами безпосередньо до суду. Суд не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах.

Посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності, не заслуговує на увагу, так як згідно ст. 83 ЦК України, в редакції 1963 року, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічна норма міститься у п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, в редакції 2003 року та в силу п.3 ч. 1 ЦК України позовна давність не поширюється також на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача що до спірних правовідносин необхідно застосовувати Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи судом при ухвалені рішенні були враховані положення Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, яка втратила підтримку близької людини, оскільки після загибелі чоловіка, нормальні життєві зв`язки позивача були порушені, позивач зазначала сильного нервового потрясіння. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, тому що заробіток чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету.

У зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої смертю на виробництві та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, з вищенаведених підстав.

В іншій частині рішення залишити без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 серпня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судового збору з 768 гривень 40 копійок до 1 000 (одна тисяча) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: