КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/8844/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Притули Н.Г., ухвалене в м. Київ 15 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна,-

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна.

Позов мотивував тим, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті зазначена квартира була успадкована державою в особі Державної податкової інспекції Радянської районної державної адміністрації м. Києва на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 жовтня 1996 року. 14 липня 1997 року квартира на торгах універсальної біржі була продана ОСОБА_5 , яка в подальшому продала позивачу зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 03 січня 2007 року.

Однак 23 листопада 2017 року він виявив, що вхідні двері належної йому квартири були пошкоджені, замки зламані та замінені, а стороння особа, яка перебувала в належній йому квартирі, заявила співробітникам поліції, що придбала квартиру і є її власником. Як стало відомо, зазначена квартира, що належить йому на праві власності, 02 листопада 2017 року була продана ОСОБА_3 . ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу, в якому зокрема зазначено, що квартира належить ОСОБА_3 на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007. Перевірити інформацію, яка б підтвердила чи спростувала факт прийняття такого рішення за участю зазначених сторін по заявленому предмету спору є неможливим з підстав знаходження суду та архівів матеріалів розглянутих справ на непідконтрольній Україні території у м. Донецьк. Аналізуючи документ, зазначений як судове рішення, та події, що відбулися, можна дійти висновку, що він спеціально виготовлений у такий спосіб, котрий унеможливлює його перевірку на достовірність. Отже, даний документ є юридично нікчемним, не міг бути як правовстановлюючий документ при реєстрації державним реєстратором і правовою підставою для відчуження зазначеної квартири відповідачу на законних підставах.

На підставі вищевикладеного просив визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , витребувати квартиру на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

В липні 2018 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив викласти останній пункт позовних вимог у іншій редакції, а саме витребувати квартиру на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребувано квартиру на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала на наступне.

Незважаючи на безпідставність посилань позивача щодо придбання відповідачем квартири у особи, яка не мала права його відчужувати, про неналежність рішення Петровського районного суду м. Донецька у справі № 2-1977/2007 від 16 серпня 2007 року як доказу права власності на квартиру ОСОБА_3 , про безспірне та безумовне право власності позивача на квартиру тощо суд необґрунтовано взяв їх до уваги, вважав доведеними та поклав в основу оскаржуваного рішення.

Зазначала, що право власності ОСОБА_3 на момент укладення відповідної угоди не тільки було підтверджене належним чином оформленою копією рішення суду, але і було зареєстровано у передбаченому законом порядку, а отже жодних перешкод для відчуження об`єкта нерухомості на користь відповідача не існувало. Жодних доказів оскарження рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року та результатів розгляду таких скарг позивачем не надано та судом першої інстанції у справі не здобуто.

Доводи позивача, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень у даному рішенні зазначені інші особи та інша квартира, самі по собі не доводять незаконність рішення Петровського районного суду м. Донецька у справі № 2-1977/2007 від 16 серпня 2007 року. Крім того, долучена до матеріалів справи копія рішення, роздрукована з реєстру в режимі повного доступу до інформаційних ресурсів реєстру, одержана з порушенням порядку, встановленого законом.

Вказувала, що судом залишено поза увагою наявні у справі докази того, що відчуження квартири на користь ОСОБА_2 було здійснено особою, яка не мала права його відчужувати - ОСОБА_5 . Враховуючи, що укладений між ОСОБА_5 та Державною податковою інспекцією біржовий договір купівлі-продажу нерухомості від 14 липня 1997 року не відповідає встановленій формі для даного договору (укладений в простій письмовій формі), ОСОБА_5 не набула права власності на квартиру і не могла здійснити її відчуження на користь ОСОБА_2

Зазначала, що позивачем невірно обрано спосіб захисту права та неправильно застосовано судом матеріально-правові норми, оскільки ст. 388 ЦК України передбачає відчуження майна на користь добросовісного набувача особою, яка не мала права його відчужувати, в той час як ОСОБА_3 мав право відчужувати майно і законно реалізував його на користь відповідача.

Вважала, що суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження в справі до набрання законної сили рішенням в іншій цивільній справі, предметом розгляду якої є визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 .

Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог в частині виселення відповідача, оскільки позивач таких вимог не заявляв.

07 червня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , згідно якого позивач просив клопотання про зупинення провадження у справі та апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначав, що апеляційна скарга ґрунтується на припущеннях, які не підтверджені доказами, та твердому хибному переконанні апелянта в законності набуття права власності на квартиру ОСОБА_3 на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року і наявністю у нього законного права на її відчуження відповідачу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно довідки Комунального підприємства по утриманню житлового фонду Радянського району м. Києва від листопада 1996 року, ОСОБА_4 дійсно проживав в квартирі АДРЕСА_1 був прописаний постійно. Виписаний по смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час в квартирі ніхто не проживає (а. с. 204 т. 1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 жовтня 1996 року спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є держава в особі Державної податкової інспекції Радянської районної державної м. Києва, спадкове майно складається із квартири АДРЕСА_1 (а. с. 10 т. 1).

На підставі даного свідоцтва державою в особі Державної податкової інспекції Радянської районної державної м. Києва зареєстровано право власності на квартиру за вказаною адресою, про що Бюро технічної інвентаризації м. Київ видано довідку-характеристику від 21 листопада 1996 року (а. с. 11 т. 1).

14 липня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного на Київській універсальній біржі, ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 у Державної податкової інспекції Радянської районної державної м. Києва (а. с. 12 т. 1).

03 січня 2007 року ОСОБА_5 відчужила зазначену квартиру на користь позивача ОСОБА_2 , уклавши із ним договір купівлі-продажу квартири ВЕІ № 844566, зареєстрований в Єдиному реєстрі правочинів (а. с. 14 - 16 т. 1).

Згідно інформаційної довідки Комунального підприєства «Київське бюро технічної інвентаризації» від 29 листопада 2017 року, за даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 03 січня 2007 року (а. с. 17 т. 1).

Із матеріалів справи також вбачається, що 02 листопада 2017 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 квартиру кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири НМХ № 062222. Згідно п. 2 договору, квартира належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька, справа № 2-1977/2007, виданого 16 серпня 2007 року, яке набрало законної сили 21 вересня 2007 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 серпня 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» м. Київ, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 серпня 2017 року, індексний номер витягу 93737745. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 (а. с. 18 - 20, 95 т. 1).

На а. с. 96 т. 1 знаходиться довідка, видана КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» 27 жовтня 2017 року про те, що особовий рахунок в квартирі за адресою АДРЕСА_1 відкрито на ім`я ОСОБА_3 , в квартирі ніхто не зареєстрований.

04 серпня 2017 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007 р. та технічного паспорту на квартиру, серія та номер 621, виданий 24 липня 2017 року ФОП ОСОБА_6 (а. с. 23 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 21 т. 1 знаходиться незавірена та без підпису копія рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, яким позов задоволено. Згідно даної копії рішення, позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами досягнута домовленість про покупку квартири ОСОБА_4 , розташованої за адресою АДРЕСА_1 , за 5500 грн. 25 січня 2007 року позивач уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири і передав йому гроші в зазначеній сумі, про що продавець видав відповідну розписку. Оскільки до теперішнього часу договір нотаріусом не засвідчений в зв`язку з хворобою відповідача, просив визнати договір купівлі-продажу квартири дійсним та визнати за ним право власності на квартиру. Відповідач з позовом погодився, проти розгляду справи в попередньому судовому засіданні не заперечує.

Копія завіреної копії цього ж рішення знаходиться на а. с. 93 - 94 т. 1.

Згідно листа Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 листопада 2017 року, до якого підлягали передачі всі справи та провадження Петровського районного суду м. Донецька, до теперішнього часу з даного суду не надійшло жодної справи, таким чином, в провадженні Краснолиманського міського суду не перебуває справа № 2-1977/2077 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права на квартиру, а тому суд не має можливості підтвердити або спростувати дійсність рішення Петровського районного суду м. Донецька (а. с. 22 т. 1).

На а. с. 67, 118 - 119 т. 1 знаходиться роздруковане з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007 р. за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, предметом позову в якій є квартира АДРЕСА_3 .

04 лютого 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000514 внесено заяву ОСОБА_2 про те, що 04 серпня 2017 року ОСОБА_9 , використовуючи підроблене рішення Петровського районного суду м. Донецьк, шахрайським шляхом заволодів квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 83 т. 1).

Згідно довідки Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27 березня 2018 року, за даними реєстрових книг Бюро первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 11 квітня 1992 року. Далі право власності перейшло на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 04 жовтня 1996 року. Далі право власності перейшло на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею від 14 липня 1997 року. Далі право власності перейшло та зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 03 січня 2007 року та зареєстрованого в Бюро 12 березня 2007 року за реєстровим № 34518 (а. с. 203 т. 1).

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем також додано копію допиту підозрюваного від 11 березня 2019 року в кримінальному провадженні № 0001814 від 14 лютого 2018 року, а саме ОСОБА_3 , який повідомив, що знайомий запропонував йому продати квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка йому ніколи не належала, та отримати за це грошову винагороду в розмірі 100 доларів США. До Покровського районного суду він ніколи не звертався (а. с. 207 - 211 т. 2).

Також ним додано копію листа ФОП ОСОБА_6 , яка повідомила, що ніколи не проводила технічну інвентаризацію квартири за адресою АДРЕСА_1 та технічний паспорт на вищевказану квартиру не видавала. Технічний паспорт за № 621 вона видавала на квартиру за іншою адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 214 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом на підставі ст. 388 ЦК України, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач, у володінні якої на даний час знаходиться його квартира за адресою АДРЕСА_1 , придбала її на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 2017 року, укладеного із ОСОБА_3 , який, в свою чергу, зареєстрував право власності на неї на підставі підробленого рішення суду, а тому не мав права відчужувати цю квартиру.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 листопада 2017 року КВ-2017 № 47394, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 03 січня 2007 року № 2-3 (а. с. 17 т. 1).

Право власності ОСОБА_1 на цю ж квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 2017 року, в якому зазначено, що квартира належить продавцю ОСОБА_3 на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 серпня 2017 року державним реєстратором КП «Благоустрій Шевченківського району» Соколянським Д.В. (а. с. 18 - 20 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 93 - 94 т. 1 знаходиться копія рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, яким позов задоволено і на підставі якого проведено реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і спадщина у вигляді спірної квартири була прийнята державою в особі Державної податкової інспекції Радянської районної державної адміністрації м. Києва, яка отримала свідоцтво про право на спадщину 04 жовтня 1996 року, дане свідоцтво ніким не оскаржувалось (а. с. 10 т. 1).

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» апеляційним судом перевірено шляхом використання інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень зміст рішення від 16 серпня 2007 року по справі № 2-1977/2007, яка перебувала в провадженні Петровського районного суду м. Донецька, та з`ясовано, що воно ухвалювалось по справі за іншим позовом, щодо іншого нерухомого майна та між іншими особами ( ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру) Даним рішенням визнано право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_5 .

Зазначене рішення суду також досліджувалося судом першої інстанції з повним доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Крім того, в матеріалах справи на а. с. 202 - 203, 246 - 247 т. 2 знаходиться витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, № кримінального провадження 0001814, дата надходження заяви - 14 лютого 2018 року, заявник - ОСОБА_10 , зміст заяви: ОСОБА_3 за попередньою змовою із ОСОБА_11 у невстановлений слідством спосіб підробили рішення Петровського районного суду м. Донецька, справа № 2-1977/2007, виданого 16 серпня 2007 року, зі змісту якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 значиться за ОСОБА_3 , з метою подальшого його використання під час шахрайських дій з продажу вказаного нерухомого майна. 02 листопада 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , перебуваючи в приміщенні приватного нотаріуса Майдибури О.В. за адресою м. Київ вул. Саксаганського 102 оф. 51, діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, шляхом обману, заволоділи грошовими коштами ОСОБА_1 в розмірі 669250 грн., відчуживши останній квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку не мали, згідно договору купівлі-продажу, тим самим заподіявши збитків в особливо великих розмірах. 18 березня 2019 року до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві звернувся ОСОБА_3 , який повідомив, що особа на ім`я ОСОБА_12 звернулася до нього з пропозицією за грошову винагороду підписати документ, а саме договори про відчуження нерухомого майна, яке було набуте ним при обставинах, що містять ознаки фіктивності, за грошову винагороду.

Отже, досліджені судом докази та встановлені обставини у їх сукупності свідчать про те, що рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року по справі № 2-1977/2007, на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірну квартиру, в дійсності не ухвалювалось, відтак неіснуюче рішення суду не може бути визнано підставою для реєстрації за ним права власності на дану квартиру і він не мав права відчужувати її відповідачу.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що жодних доказів оскарження рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року по справі № 2-1977/2007 та результатів розгляду таких скарг позивачем не надано, оскільки апеляційному та касаційному перегляду підлягають лише рішення, які були ухвалені судом за наслідками розгляду відповідної справи.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що право власності ОСОБА_3 на момент укладення відповідної угоди не тільки було підтверджене належно оформленою копією рішення суду, але і було зареєстровано у передбаченому законом порядку, а отже жодних перешкод для відчуження об`єкта нерухомості на користь відповідача не існувало.

З огляду на належність, достовірність, допустимість та достатність доказів, наявних в матеріалах справи, апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, що копія рішення суду на паперовому носії є належним чином оформленою згідно вимог законодавства, і що позивач, не погоджуючись з цим, мав довести недоліки копії рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року на паперовому носії шляхом заявлення клопотань про призначення відповідних експертиз, в тому числі з питань справжності здійснених підписів та проставленої гербової печатки, шляхом звернення до суду із заявою про допит свідків, а саме осіб, які підписували відповідну копію рішення.

Доводи апеляційної скарги, що долучена позивачем до матеріалів справи копія рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року у справі № 2-1977/2007 від 16 серпня 2007 року, роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень в режимі повного доступу до інформаційних ресурсів Реєстру, одержана з порушенням порядку, встановленого законом і є недопустимим доказом, відхиляються апеляційним судом, оскільки суд вправі самостійно перевірити зміст рішення відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», а тому доводи відповідача правильних висновків суду в даній частині не спростовують.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги щодо самостійного отримання інформації судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, яке відповідач помилково вважав власноручним збиранням доказів.

Доводи апеляційної скарги про наявність сумнівів щодо факту направлення текстів всіх постановлених судових рішень до Єдиного державного реєстру судових рішень є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що відчуження квартири на користь ОСОБА_2 було здійснено особою, яка не мала права її відчужувати, а саме ОСОБА_5 , яка придбала спірну квартиру на підставі біржового договору купівлі-продажу нерухомості від 14 липня 1997 року, не посвідченого нотаріально, отже, на думку відповідача, право власності ОСОБА_2 не було набуто ним правомірно.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази оскарження біржового договору купівлі-продажу нерухомості від 14 липня 1997 року, такий договір вважається правомірним, як і набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Разом із тим, оскільки відповідачем не визнається право власності позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на квартиру за вказаною адресою відповідно до вимог ст. 392 ЦК України.

В даній частині висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Якщо під час розгляду справи не встановлено недобросовісність відповідача, то відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України презюмується його добросовісність (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно послався на ст. 388 ЦК України, яка регулює право власника на витребування майна від добросовісного набувача, разом із тим в резолютивній частині рішення судом витребувано спірну квартиру на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_1 , тобто застосовано принципово інший спосіб захисту права власника, передбачений ст. 387 ЦК України, при цьому в мотивувальній частині рішення дана правова норма відсутня і позивач не посилався на неї, обґрунтовуючи свій позов.

В подальшому ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року виправлено описку в резолютивній частині рішення, виключивши слово «незаконного», однак постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2019 року зазначену ухвалу скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 220 - 224 т. 2).

Оскільки висновки суду про необхідність витребування квартири від добросовісного набувача в цілому є правильними, однак в резолютивній частині рішення наявна суперечність, яка полягає у застосуванні ст. 387 ЦК України про витребування майна з незаконного володіння, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність усунення зазначеної суперечності шляхом зміни третього абзацу резолютивної частини рішення, виклавши його в наступній редакції, що відповідає висновкам суду та змісту застосованої ним ст. 388 ЦК України: «Витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_1 ».

Враховуючи інтереси ОСОБА_1 як добросовісного набувача, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За таких обставин ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися із позовом до ОСОБА_3 , який відчужив їй спірну квартиру, про відшкодування збитків.

Крім цього, поза увагою суду першої інстанції залишилась і та обставина, що позовні вимоги про виселення відповідача ОСОБА_1 зі спірної квартири позивачем не заявлялись (нова редакція позовної заяви а. с. 34 том 1), а отже задовольняючи ці вимоги, суд всупереч вимог ст. 13 ЦПК України вийшов за межі позову, відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення даних позовних вимог, викладене в четвертому абзаці резолютивної частини, не може вважатися законним і обґрунтованим, і даний абзац підлягає виключенню із резолютивної частини рішення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині витребування квартири з чужого незаконного володіння, а також в частині задоволення позовних вимог про виселення відповідача ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги ОСОБА_2 залишаються задоволеними, перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року змінити.

Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_1 ».

Абзац четвертий резолютивної частині рішення в частині виселення ОСОБА_1 виключити.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.