Провадження № 2/742/556/19
Єдиний унікальний № 742/3304/18
РІШЕННЯ
21 грудня 2019 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого-судді Циганка М.О., за участю секретаря судового засідання Чміль С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Свої уточнені позовні вимоги мотивує тим, що 01 жовтня 2015 року між сторонами був укладений Договір грошової позики, згідно умов якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 24 200 грн. строком на шість місяців з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року зі сплатою 5% за кожен місяць. За умовами договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику до 01 квітня 2016 року. Проте, у встановлений термін відповідач не виконав умови договору позики та не повернув кошти, тому позивачем і подано до суду позов про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 24 200 грн., 5% за кожень місяць користування коштами в розмірі 44 770 грн., 0,5 % пені за кожен день прострочення, що становить 114 224 грн., а також сплаченого судового збору.
Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Відповідач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи,дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положеннями ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
При цьому, відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
01 жовтня 2015 року ОСОБА_4 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) уклали Договір позики.
Згідно п.1.1 даного договору Позикодавець надав Позичальнику позику в сумі 24 200 грн., строком на шість місяців з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року.
Відповідно до п.2.1 договору встановлено, що Позичальник зобов`язався повернути позику Позикодавцю до 01 квітня 2016 року.
24 лютого 2016 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінив прізвище на Рєзнік, що підтверджується копією Свідоцтва про зміну імені (а.с.9).
Отже, виходячи з приписів наведених правових норм, та положень ст.ст.202,207 ЦК України, представлений суду Договір позики від 01 жовтня 2015 року є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, який внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином, судом вважається доведеним факт укладення між сторонами Договору позики 01 жовтня 2015 року, згідно умов якого відповідач отримав у власність від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 24 200 грн. строком на шість місяців з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року.
У відповідності до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
За таких обставин, оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що відповідач умов договору не виконав, кошти в установлений строк до 01 квітня 2016 року позивачу не повернув, не оспорив у встановленому законом порядку договір позики та не звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 24 200 грн. підлягають задоволенню, оскільки вони підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та є законними і обґрунтованими.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Зокрема, п.2.2 Договору позики від 01 жовтня 2015 року передбачено, що Позичальник зобов`язався сплачувати Позикодавцю 5 % від суми позики за кожен місяць.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку відсотків за користування позикою згідно Договору позики від 01 жовтня 2015 року, 5% від суми позики за кожен місяць за період з 01 жовтня 2015 року по 31 жовтня 2018 року, становить 44 770 грн.
Крім того, ч.1 ст.546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою.
Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1,3 ст.549 ЦК України).
Відповідно до п.2.3 Договору позики від 01 жовтня 2015 року, вбачається, що за порушення строків повернення позики та відсотків Позичальник зобов`язався сплачувати Позикодавцю пенню в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу.
Згідно наданого позивачем розрахунку пені за порушення строків повернення позики та процентів, пеня становить 114 224 грн.
При цьому, суд враховує, що згідно копії Посвідчення від 02 грудня 2016 року, ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Відповідно до Довідки військової частини НОМЕР_1 від 18 березня 2015 року №30/251, старший сержант ОСОБА_2 у відповідності до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період та у відповідності до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» звільнений в запас (демобілізований). Проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 31 березня 2014 року по 18 березня 2015 року на посадах рядового і сержантського складу.
Згідно Довідки військової частини Міністерства оборони України від 29 листопада 2016 року за №35/3788, старший сержант ОСОБА_2 в період з 21 червня 2016 року по 13 вересня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
У відповідності до копії Витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 04 жовтня 2016 року №248, старший сержант військової служби ОСОБА_2 звільнений наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 28 вересня 2016 року №140-РС у запас за пунктом «ж» (які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абз.2 ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважається, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Прилуцького РВК Чернігівської області.
У відповідності до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, оголошено часткову мобілізацію.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введено в дію Указом Президента України №189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
У зв`язку із викладеним судом констатовано наявність в Україні особливого стану та відповідно наявність підстав для збереження за війсьвослужбовцями відповідних пільг.
У відповідності до вимог ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються стронами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих відсотків за користування позикою та пені, передбачених п.2.2 та п.2.3 Договору позики від 01 жовтня 2015 року задоволенню не підлягають, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між стронами у відповідності до приписів п.6 ч.1ст.264 ЦПК України, суд дійшов наступного.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, та з підстав передбачених п.13 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
За таких обставин, оскільки при зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір в сумі 1905 грн. 53 коп., та враховуючи, що судом частково задоволено позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за договором позики в розмірі 24 200 грн., що становить 13% від ціни позову, але відповідач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в розмірі 247 грн. 69 коп. підлягає компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь позивача.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 01 жовтня 2015 року в розмірі 24 200 грн.
Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір в розмірі 247 грн. 69 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцят

и днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Циганко