Дата документу 21.08.2019 Справа № 311/1119/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/1119/9 Головуючий у 1-й інстанції: Нікандрова С.О.
провадження № 22-ц/807/2726/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Дашковської А.В.

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У березні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.10.2011р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір.

ОСОБА_1 не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 року має заборгованість на загальну суму 293822,62 грн., що складається з наступного: 12163,09 грн. заборгованість за кредитом, 278260,89 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3398,64 грн. заборгованість за пенею та комісією.

АТ КБ «ПриватБанк», користуючись своїм правом вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 124419,98 грн., яка складається з наступного: 12163,09 грн. заборгованість за кредитом; 112256,89 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 04.10.2011 по 29.01.2018 року, а також судовий збір в розмірі 1921 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2019 року відмовлено у задоволені позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки судом було встановлено, що право на звернення за захистом своїх прав у АТ КБ «ПриватБанк» виникло у серпні 2015 року, проте позивач звернувся до суду 21 березня 2019 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне та необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи, прийняття рішення без належної оцінки доказів, порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визнано останнім днем місяця вказаного на картці, проте з довідки про карти клієнта вбачається, що основною карткою за договором є картка № НОМЕР_1 , яка надана клієнту у 2011 році, зі строком дії до 08/15. В подальшому картка пере випущена та 16.12.2015 року Позичальнику надана картка за № НОМЕР_2 , зі строком дії до 01/18, а отже суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо пропуску Банком строку звернення до суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, та вирішити питання судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 23 липня 2019 року (а.с.121-122), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».

Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, вбачається з матеріалів справи, що 04 жовтня 2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг (а.с. 7).

З вказаної анкети вбачається, що відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку і погодилась з тим, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7 зворот).

За приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-116цс13 від 06.11.2013 року.

Окрім цього, згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України у відзиві на позовну заяву зазначила про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 96-98).

Таким чином, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач отримала у банку кредитну картку з терміном дії 08/15. Проте, до суду Банк звернувся 21.03.2019 року (а.с. 2), тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості висновків суду з приводу пропуску Банком строку позовної давності є неспроможними з огляду на таке.

Так, в якості доказу того, що позовна заява подана в межах строку позовної давності Банк посилається на те, що відповідачу було надано кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до 02/15, № НОМЕР_1 з терміном дії до 08/15 та № НОМЕР_2 з терміном дії 01/18, що підтверджується Довідкою про строк дії картки (а.с. 51).

Однак, зазначена довідка в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України не є належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_1 отримувала платіжну картку, оскільки зазначена довідка не містить підпису посадових осіб Банку, а також в зазначеній довідці відсутні реквізити договору, на підставі якого відповідачу видавались кредитні картки, зокрема, що ці кредитні картки надані на підставі договору від 04.10.2011 року.

Вірним також є посилання суду на відсутність в матеріалах справи доказів звернення ОСОБА_1 до в порядку, передбаченому п.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, та відповідно строк дії кредитного договору продовжувався.

В зв`язку з чим, дана довідка не може бути прийнята судом в якості належного доказу в обґрунтування вимог щодо дотримання позивачем строку позовної давності.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Також, вірним є посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 161/20278/14-ц, відповідно до якої вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Оскільки відповідач жодних проплат за період з 12.02.2014 року по час подання позовної заяви позивачем, не здійснювала, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не зверталася в цей період, таке списання банк зробив за власною ініціативою, а тому, таке списання не може свідчити про визнання відповідачем боргу в повному обсязі та про переривання строку позовної давності.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: