ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 0418/2925/2012

провадження № 61-11542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Єдаменко С. В., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Свистунової О. В., Городничої В. С., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу громадянства та реєстрації фізичних осіб Кіровського районного відділу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Кіровської районної в місті Дніпропетровську ради, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 6 вересня 2010 року йому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенок Т. В., належить квартира АДРЕСА_1 . У квартирі проживають відповідачі та їх дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані у вказаній квартирі з 2003 року зі згоди попереднього власника ОСОБА_5 .

Вказував, що він не може користуватися квартирою у зв`язку з тим, що відповідачі постійно заважають йому у здійсненні прав власника.

За таких обставин просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї відповідачів без надання іншого житлового приміщення та зняття даних осіб з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року замінено первісного позивача ОСОБА_7 його правонаступником ОСОБА_1 , яка є його спадкоємцем.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання додаткового житла ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_5 за договором дарування до ОСОБА_7 , а у подальшому в порядку спадкування - до ОСОБА_1 . Відповідачі не є членами сім`ї власника квартири, не мають з нею договірних відносин та ними не доведені інші підстави для користування вказаною квартирою.

За таких обставин дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у користуванні належною їй квартирою.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року залишено без змін з посиланням на належне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, правильне встановлення характеру правовідносин, що виникли між сторонами, і ухвалення судового рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень процесуального права.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий судовий розгляд.

У касаційній скарзі зазначила, що після заміни первісного позивача ОСОБА_7 на ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував, що вона не надала доказів створення їй перешкод у користуванні квартирою та не зверталась до відповідачів із вимогою усунути перешкоди.

Вказувала, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 391 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не підтверджено факту чинення їй перешкод у користуванні власністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначила, що суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки вона, як власник вказаної квартири, має право володіти, користуватись та розпоряджатись нею на власний розсуд, а відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 6 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенок Т. В.

З довідок № 3006476 та № 006477 від 3 жовтня 2013 року суди встановили, що 27 липня 2003 року у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 та 28 грудня 2010 року - ОСОБА_4 .

Також суди встановили, що фактично у квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року проживають: ОСОБА_2 , її малолітня дочка - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Відповідачі зареєстровані у спірній квартирі в той час, коли її власником був ОСОБА_5 .

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За змістом частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України

№ 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

Встановивши, що відповідачі вселились у квартиру АДРЕСА_1 зі згоди колишнього власника - ОСОБА_5 , із позивачем, як новим власником квартири, у родинних відносинах не перебувають і домовленості щодо користування квартирою не мають, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про захист порушеного права власності позивача на квартиру шляхом виселення з неї відповідачів.

Доводи заявника про те, що відповідачі вселились у вказану квартиру та зареєстрували в ній місце проживання без порушення вимог чинного законодавства, на висновки судів попередніх інстанцій не впливають та їх не спростовують, оскільки сам факт звернення власника майна до суду з даним позовом вказує на наявність перешкод у реалізації ним права власності на це майно.

Посилання заявника у касаційній скарзі про недоведеність позивачем факту створення перешкод у користуванні квартирою фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, передбачених статтею 400 ЦПК України.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак