КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 369/7035/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Ковальчук Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 20 серпня 1991 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 , який був зареєстрований виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 113. Однак, вони з чоловіком давно припинили шлюбно-сімейні відносини. Між ними часто виникали сварки. Її чоловік ОСОБА_1 під час спільного проживання з нею не враховував її інтереси, думки, ставив свої інтереси на перше місце. ОСОБА_1 принижував її честь та гідність, йому не подобалося під час спільного проживання те, що вона підтримувала стосунки та спілкувалася з рідними та онуками. Зазначила, що подальше їхнє спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_2 просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 20.08.1991 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 113.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу залишено прізвище позивачу « ОСОБА_2 ».

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що позивач перенесла інсульт з гострим порушенням мозкового кровообігу, після якого у неї змінився психічний стан, у зв`язку з чим вона потребує постійного нагляду. Вказує, що він доглядає за позивачем, яка є хворою людиною, створює всі необхідні умови для її повсякденного проживання, матеріально її утримує та оплачує комунальні послуги за квартиру. Позов про розірвання шлюбу подано з ініціативи її дочки та онука, які в свою чергу мають на меті успадкувати належну позивачу частину 3-х кімнатної квартири. Вказує, що обґрунтування позивача, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив, є надуманими та неправдивими.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у позові про розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 , 1946 року народження, та ОСОБА_1 , 1937 року народження, було зареєстровано 20 серпня 1991 року міськвиконкомом Вишневої міської ради Київської області.

Від шлюбу подружжя спільних дітей не мають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подружнє життя сторін виявилось неможливим внаслідок відсутності взаєморозуміння між ними, суперечливості характерів, різних поглядів на сімейне життя. Виникнення сварок та непорозумінь між подружжям було підтверджено в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_5 , який є онуком позивача. Також судом встановлено, що спільне господарством сторонами не ведеться, шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинилися.

Вжиті судом заходи для примирення - надання строку для примирення 2 місяці - позитивних результатів не дали, позивач наполягала на розірванні шлюбу.

За викладених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач є хворою людиною, з порушеною психікою та нервовою системою, у зв`язку з чим вона не може самостійно приймати рішення щодо спільного життя подружжя, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Жодних даних про обмеження дієздатності позивача чи визнання її недієздатною у встановленому законом порядку - матеріали справи не містять.

З особистих пояснень позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, а також їх поведінки в судовому засіданні, колегією суддів встановлено, що між подружжям дійсно існують неприязні конфліктні відносини.

Як пояснила позивач, вона з відповідачем давно припинила вести спільне господарство, збереження шлюбу суперечить її інтересам та порушує її права, оскільки сварки між подружжям негативно впливають на її стан здоров`я та погіршують його, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу.

Отже, доводи відповідача про можливість збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.