Справа № 495/1237/19
№ провадження 2-з/495/146/2019
Ухвала

іменем україни

21 грудня 2019 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород Дністровського міськрайонного суд Одеської області Шевчук Ю. В., розглянувши у м. Білгород Дністровському заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за уточненим позовом Дачного кооперативу «Комунстрой-1», ОСОБА_1 , Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист порушеного права та відновлення становища, яке існувало до порушення права,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ДК «Комунстрой-1» та Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області звернулись до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист порушеного права та відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Позивачами заявлені вимоги, щодо необхідності відновлення існуючого права на спірну земельну ділянку, шляхом внесення відповідних змін в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та внесення змін до державного земельного кадастру відносно спірної земельної ділянки. Як вказує позивач, враховуючи, що на даний час спірна земельна ділянка, яка є предметом спору може бути відчужена, поділена або об`єднана із іншою земельною ділянкою, будь-яким іншим чином змінена, що може ускладнити або унеможливити виконання ймовірного рішення суду, позивач ОСОБА_1 просить суд розглянути та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову обґрунтована наступними обставинами справи.

Рішенням Затоківської селищної ради № 1923 від 22.03.2006 року затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки загальною площею 3,2161 га, розташованої у Лиманському районі смт. Затока, в тому числі: громадянам членам ДК «Комунстрой-1» для індивідуального дачного будівництва, у власність 2,4093. Згідно п. 6 додатку до вказаного рішення, гр. ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,0405. На підставі вказаного рішення Затоківської селищної ради ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 0,0405 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Комунстрой-1», кадастровий номер :02:0010104. 27 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вищевказаної спірної земельної ділянки. З часу укладення вказаного договору купівлі-продажу та державної реєстрації права власності, ОСОБА_3 отримала у власність спірну земельну ділянку. Заочним рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року по справі № 495/9079/14ц, задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , третя особа Затоківська селищна рада про зміну реєстрації права власності та визнано помилкою розмір земельної ділянки № АДРЕСА_1 площею 0,0405 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 «Комунстрой-1», кадастровий номер :02:0010104, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, який зазначено в державному акті на право власності на землю серії ЯГ № 914161 від 05.09.2006 року, реєстраційний номер 01.06.506.00433 та в записі про право власності № 887656 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; та визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 га, АДРЕСА_3 : АДРЕСА_1 Комунстрой-1», кадастровий номер :02:0010104. Це заочне рішення було скасоване ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року та провадження по справі № 495/9079/14-ц було закрито у зв`язку із відмовою від позову ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_3 відчужила спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 . Свої порушене право та інтерес у даному спорі позивач ОСОБА_1 обґрунтовує наступним.

Рішенням Затоківської селищної ради № 932 від 22 грудня 2018 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність», позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнованою площею 0,0708 га, за рахунок земель рекреаційного призначення комунальної власності, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_4 . Також позивачем суду був наданий висновок № 25/08 судового експерта Шевчук Алли Михайлівни (свідоцтво № 859 від 23 грудня 2016 року) про те, що спірна земельна ділянка АДРЕСА_1 0,0708 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Комунстрой-1», кадастровий номер :02:0010104 накладається на земельну ділянку АДРЕСА_5 НОМЕР_1 а, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 на площі 0,0528 га. З урахуванням викладеного, заявник ОСОБА_1 вважає, що застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку АДРЕСА_6 «Комунстрой-1», кадастровий номер :02:0010104 може забезпечити виконання можливого рішення суду.

Заяву розглянуто судом без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.153 ЦПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України.

Так, відповідно до частин 1,2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Дослідивши подану позивачем ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову, визначивши предмет позову, перевіривши відповідність заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і за реєстрова на відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно п. 4 даної постанови визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено такий вид забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно.

Розглядаючи заяву та додані до неї документи, суд пересвідчився, що між сторонами дійсно виник майновий спір, щодо меж площі земельної ділянки, у зв`язку із чим позивачами оспорюється право власності за відповідачем на спірну земельну ділянку АДРЕСА_6 «Комунстрой-1», кадастровий номер :02:0010104. Також суд бере до уваги ту обставину, що апеляційним судом Одеської області скасоване заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19 лютого 2015 року, яким саме і було визначено збільшену площу спірної земельної ділянки.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законодавець встановлює, що прецедентне право створене ЄСПЛ є обовязковим джерелом права України, оскільки 17 липня 1997 року був прийнятий Закону України «Про ратифікацію Конвецнії про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до п. 1 зазначеного закону, Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції 1950 року, щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Значення обов`язковості виконання рішення суду висловлено в правовій позиції Європейського суду з прав людини в Рішенні у справі «Деркач та Палек проти України» (Заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 пункту 1 ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року (надалі Конвенція), гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень.

Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (див. «Бурдов проти Росії», заява №589498/00, п. 34). Аналогічний висновок міститься і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції»", Reports of Judgments and Decisions, 1997-II, с. 510, п.40).

З огляду на вказані обставини відповідач ОСОБА_2 , реалізуючи право власності на належну їй земельну ділянку, в тому числі вільного розпорядження може створити заявнику ризики у вигляді перешкод у реалізації позивачем ОСОБА_1 гарантованого Конституцією України права на отримання у власність земельної ділянки, шляхом безоплатної приватизації, у зв`язку із чим останній звертатиметься до суду з позовом за захистом своїх прав.

Такі дії Відповідача ОСОБА_2 , пов`язані із її обізнаністю про розгляд дійсної цивільної справи свідчать про те, що Відповідач своїми діями може утруднити виконання можливого судового рішення.

За таких обставин, враховуючи повязаність заходів забезпечення позову з його предметом і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи викладене, з наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що предмет позову та заявлений позивачем ОСОБА_1 захід забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну земельну ділянку є взаємопов`язаний з предметом спору, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

При цьому, накладення арешту на спірну земельну ділянку до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування земельною ділянкою, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у звязку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

З матеріалів заяви вбачається, що предметом спору між сторонами є вирішення питання дотримання законодавчо встановлених норм, щодо зміни площі спірної земельної ділянки, державної реєстрації таких змін, їх наступне скасування та відновлення майнових прав позивача на земельну ділянку, частина, якої належить входить до складу спірної земельної ділянки, на яку заявник просить накласти арешт, запобігши тим самим утрудненню виконання можливого рішення суду.

При цьому суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином застосований захід забезпечення позову може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає за можливе задовольнити заяву про забезпечення позову, в межах заявлених позовних вимог, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 149, 150, 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Дачного кооперативу «Комунстрой-1», ОСОБА_1 , Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист порушеного права та відновлення становища, яке існувало до порушення права задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку АДРЕСА_6 «Комунстрой-1», кадастровий номер :02:001:0104, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред`явлення ухвали до виконання в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження`для пред`явлення виконавчого документа.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Інформація про боржника: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 .

Копію даної ухвали направити заявнику для предявлення до виконання та сторонам для відома.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали до Одеського апеляційного суду або через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Суддя