ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/199/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/2434/16-ц Категорія: Русаков Г.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд:

в складі суддівБондаренка С.І., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря

Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Русакова Г.С., повний текст складено 10 серпня 2018 року, у цивільній справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської обласної державної адміністрації до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_15 , ОСОБА_40 треті особи: сектор містобудування архітектури, житлово-комунального господарства, та з питань цивільного захисту Канівської РДА, Управління екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації, Управління Державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області, Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області, Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаське обласне управління лісового та мисливського господарства про поновлення строку позовної давності,визнання розпорядження недійсним та витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У листопаді, грудні 2016 року заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської обласної державної адміністрації звернувся до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що прокуратурою Черкаської області під час розслідування кримінального провадження за обвинуваченням колишнього начальника Канівського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_41 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, встановлено факт порушення інтересів держави у сфері використання та розпорядження землями лісогосподарського призначення внаслідок протиправної, безоплатної їх передачі у власність громадян для ведення особистого селянського господарства та садівництва. Під час розслідування кримінального провадження встановлено, що на підставі розпорядження Канівської РДА від 03 лютого 2005 року № 34, у порушення вимог Конституції України, міжнародних договорів, законів України та інших норм діючого законодавства, у власність 46 громадянам протиправно передано 61,8398 га земель лісогосподарського призначення. На підставі цього розпорядження вказані громадяни 15 лютого 2005 року отримали державні акти на право приватної власності на землю. У подальшому ОСОБА_1 придбав вказані земельні ділянки відповідно до договорів купівлі-продажу від 22 грудня 2005 року. Однак, як встановлено під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, розпорядження Канівської РДА від 03 лютого 2005 року №34 не відповідає вимогам земельного законодавства та порушує інтереси держави і суспільства, оскільки проект землеустрою, на підставі якого прийнято це розпорядження, фактично не був розроблений та погоджений усіма уповноваженими органами, при цьому РДА не вправі була розпоряджатися землями лісогосподарського призначення площею понад 5 га. Спірні ділянки були безоплатно приватизовані для спеціальних цілей - ведення особистого селянського господарства, чим фактично відбулась зміна цільового призначення землі без згоди державного органу лісового господарства. Жодний з громадян, які отримали ділянки, не планував використовувати їх для виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, оскільки природні властивості ділянок цього не дозволяють (зайняті лісами 1 групи/категорії). Спірні ділянки майже відразу та одночасно усіма громадянами були відчуженні на користь ОСОБА_1 , одну з яких, площею 1,8066 га, кадастровий номер :01:001:0196 також придбала ОСОБА_2 . При купівлі спірних земельних ділянок останні мали можливість пересвідчитись, що ці землі не можуть використовуватися для задекларованих цілей, оскільки вкриті лісом, є землями лісового фонду та у сукупності складають єдиний масив площею понад 5 га. При укладенні договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок не відбулося зміни їх виду використання та вони продовжують обліковуватися як землі, надані для ведення особистого селянського господарства, використання та цивільна оборотоздатність яких обмежена. Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть вважатися добросовісними набувачами, оскільки вони знали про незаконність приватизації спірних земель. Вищевказані обставини та злочинне зловживання службовим становищем колишнім начальником Канівського районного відділу земельних ресурсів, яке призвело до незаконного відчуження державних земель, стали відомі органам прокуратури 11 серпня 2016 року, після прийняття у кримінальній справі № 697/1638/16-к Канівським міськрайонним судом Черкаської області ухвали про її закриття з нереабілітуючих підстав. ОСОБА_42 листом від 20 вересня 2016 року № 16-0/133 повідомила прокуратуру області, що їй не було відомо про ці обставини, та вона не вжила заходів на відновлення порушеного права. Відповідь аналогічного змісту надана Кабінетом Міністрів України 26 вересня 2016 року №14884/0/2-16. Указані органи не виявили наміру вжити заходи на захист порушених інтересів держави, а лише прийняли інформацію до відома.

У зв`язку з наведеними обставинами заступник прокурора Черкаської області просив суд:

визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом та поновити його;

визнати недійсним розпорядження Канівської РДА «Про передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність та виготовлення державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Бобрицької сільської ради» від 03 лютого 2005 року № 34 з додатками №1 та № 3 до нього;

витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської ОДА земельні ділянки площею 37,8198 га та 26,3363 га, які розташовані в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Канівського району, а саме: ділянку площею 5,2076 га кадастровий номер :01:001:0608, ділянку площею 5,4249 га кадастровий номер :01:001:0609, ділянку площею 3,6132 га кадастровий номер :01:001:0610, ділянку площею 5,4153 га кадастровий номер :01:001:0611, ділянку площею 1,8367 га кадастровий номер :01:001:0588, ділянку площею 1,7293 га кадастровий номер :01:001:0592, ділянку площею 3,5725 га кадастровий номер :01:001:0598, ділянку площею 5,5101 га кадастровий номер :01:001:0605, ділянку площею 5,5101 га кадастровий номер :01:001:0606, ділянку площею 5,5101 га кадастровий номер :01:001:0607, ділянку площею 5,2074 га кадастровий номер :01:001:0600, ділянку площею 1,7358 га кадастровий номер :01:001:0589, ділянку площею 5,2074 га кадастровий номер :01:001:0602, ділянку площею 3,4680 га кадастровий номер :01:001:0596, ділянку площею 5,2076 га кадастровий номер :01:001:0601;

витребувати у ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1,8066 га, кадастровий номер :01:001:0196, яка розташована в адміністративних межах Бобрицької сільської ради;

стягнути понесені судові витрати.

Уточнивши позовні вимоги, заступник прокурора Черкаської області просив суд: витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської ОДА земельні ділянки площею 39,6264 га та 26,3363 га, які розташовані в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Канівського району, а саме: ділянку площею 1,8066 га - кадастровий номер :01:001:0196, ділянку площею 5,2076 га - кадастровий номер :01:001:0608, ділянку площею 5,4249 га - кадастровий номер :01:001:0609, ділянку площею 3,6132 га - кадастровий номер :01:001:0610, ділянку площею 5,4153 га - кадастровий номер :01:001:0611, ділянку площею 1,8367 га - кадастровий номер :01:001:0588, ділянку площею 1,7293 га - кадастровий номер :01:001:0592, ділянку площею 3,5725 га - кадастровий номер :01:001:0598, ділянку площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0605, ділянку площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0606, ділянку площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0607, ділянку площею 5,2074 га - кадастровий номер :01:001:0600, ділянку площею 1,7358 га - кадастровий номер :01:001:0589, ділянку площею 5,2074 га - кадастровий номер :01:001:0602, ділянку площею 3,4680 га - кадастровий номер :01:001:0596, ділянку площею 5,2076 га - кадастровий номер :01:001:0601.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду заступник прокурора Черкаської області подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд помилково прийшов до висновку про пропуск прокурором строків позовної давності у цій справі, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження стосовно спірного майна, отже перебіг позовної давності має розпочинатися з моменту коли вказаний орган (а не прокурор) довідався про порушення прав. Позивачі в цій справі не мали змоги дізнатися про порушення своїх прав саме з моменту внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого землі неправомірно вибули з власності держави, адже доступ до цього реєстру обмежено. Крім того, до набрання законної сили відповідним рішенням суду про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, не має підстав стверджувати про наявність наслідків вчинення такого правопорушення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року залучено у даній справі в якості відповідачів ОСОБА_39 , ОСОБА_15 та ОСОБА_40 як правонаступників після смерті ОСОБА_43 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .(т.22 а.с.71,72)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що розпорядження Канівської РДА «Про передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність та виготовлення державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Бобрицької сільської ради» від 03 лютого 2005 року № 34 було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства. Проте, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розпорядження Канівської РДА необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Інші позовні вимоги є похідними, тому задоволенню також не підлягають.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Канівської РДА «Про передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність та виготовлення державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Бобрицької сільської ради» від 03 лютого 2005 року № 34 вилучено і передано у приватну власність громадянам земельні ділянки із земель запасу Бобрицької сільської ради загальною площею 61,8398 га для наступних потреб: для ведення особистого селянського господарства площею 39,6309 га (згідно з додатком 1); для ведення садівництва площею 1,0800 га (згідно з додатком 2); для ведення особистого селянського господарства площею 21,1289 га (згідно з додатком 3) (т. 1 а. с. 18, т.3 а.с.20-21)

На підставі вищевказаного розпорядження громадянам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_43 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_44 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , Шпак ОСОБА_45 ., Шпак С. ОСОБА_46 ., Покотило ОСОБА_47 .Г., Рудь О.О., Шпак Р.І., Семенюк (Маркушева) Л.І., Марченко М.С., Северин В.І., Дишлюк С.О., Литвин Т.В., Дишлюк Н.М. 15 лютого 2005 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки.

В подальшому зазначені особи відчужили вищевказані земельні ділянки на користь ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 22 грудня 2005 року. Деякі з цих ділянок ним були об`єднані та він отримав нові державні акти (кадастрові номери :01:001:0601; :01:001:0596; :01:001:0602; :01:001:0589; :01:001:0600; :01:001:0607; :01:001:0588; :01:001:0592; :01:001:0598; :01:001:0605; :01:001:0606; :01:001:0608; :01:001:0609; :01:001:0610; :01:001:0611).

ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,8066 га, кадастровий номер :01:001:0196.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 володіє наступними земельними ділянками: ділянка площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0607, ділянка площею 5,2074 га - кадастровий номер :01:001:0600, ділянка площею 1,7358 га - кадастровий номер :01:001:0589, ділянка площею 5,2074 га - кадастровий номер :01:001:0602, ділянка площею 3,4680 га - кадастровий номер :01:001:0596, ділянка площею 5,2076 га - кадастровий номер :01:001:0601, ділянка площею 5,2076 га - кадастровий номер :01:001:0608, ділянка площею 5,4249 га - кадастровий номер :01:001:0609, ділянка площею 3,6132 га - кадастровий номер :01:001:0610, ділянка площею 5,4153 га - кадастровий номер :01:001:0611, ділянка площею 1,8367 га - кадастровий номер :01:001:0588, ділянка площею 1,7293 га - кадастровий номер :01:001:0592, ділянка площею 3,5725 га - кадастровий номер :01:001:0598, ділянка площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0605, ділянка площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0606, які розташовані в адміністративних межах Бобрицької сільської ради з 27 січня 2006 року .

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 має у власності земельнуділянку площею 1,8066 га, кадастровий номер :01:001:0196, яка розташована в адміністративних межах Бобрицької сільської ради.

Судом також встановлено, що 02 квітня 2013 року за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Канівського РВ земельних ресурсів у Черкаській області під час прийняття спірного розпорядження було порушено кримінальне провадження та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 року у справі № 697/1638/16-к закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_48 за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. З вказаної постанови суду вбачається, що ОСОБА_48 своєї вини у інкримінованому йому злочині не визнавав, однак не заперечував проти закриття щодо нього кримінального провадження за закінченням строків давності (т. 1 а. с. 17).

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК) України.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ліси України підлягають охороні і захисту, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження від знищення, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб, а також раціональне використання (стаття 86 ЛК України).

Землі лісового фонду поділяються на: а) лісові: вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо;

б) нелісові: зайняті спорудами, пов`язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Судом встановлено, що спірні земельні ділянки мають статус земельних ділянок лісогосподарського призначення (т. 2 а. с. 13-105).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі спірного розпорядження), за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина дев`ята статті 149 ЗК України).

У частині першій статті 150 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до особливо цінних земель відносяться: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерновобуроземні глибокі і середньоглибокі; дерново-підзолисті суглинкові ґрунти; торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму; дернові глибокі ґрунти Закарпаття; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Тобто, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії особливо цінних земель, щодо яких відповідно до статей 149, 150 ЗК України встановлено особливу процедуру вилучення, а саме: рішення про їх вилучення приймається постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Таким чином, судом встановлено, що розпорядження Канівської РДА «Про передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність та виготовлення державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Бобрицької сільської ради» від 03 лютого 2005 року № 34, яким вилучено із земель лісового фонду і передано у власність громадянам земельні ділянки загальною площею 61,8398 га, є незаконним, прийнятим за відсутності волевиявлення власника - держави, оскільки таке не було висловлено у передбаченому законом порядку.

Рішення про вилучення і передачу спірних земельних ділянок КМУ не приймалося, Черкаське обласне управління лісового та мисливського господарства не давало згоди на вилучення та переведення до сільськогосподарської категорії лісових земель загальною площею 61,8398 га, розташованих у межах Бобрицької сільської ради. Процедура вилучення земельної ділянки не відповідає вимогам закону та була порушена Канівською районною державною адміністрацією.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що є законні підстави для визнання недійсним оспорюваного розпорядження.

В цій частині судове рішення в апеляційному порядку відповідачами не оскаржувалось.

Вирішуючи спір в частині строку позовної давності, суд, виходить із наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом).

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, в редакції діючій на час звернення до суду з зазначеним позовом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Така особа є позивачем, що витікає з норм 26,30 ЦПК України, в редакції діючій на час звернення до суду з зазначеним позовом.

Частина 3 статті 26 ЦПК України, в зазначеній редакції, виокремлює від сторін,як учасника у справі, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Виключенням з вказаного правила є прокурор, який у передбачених законом випадках, може бути позивачем.(ч.2 ст.45 ЦПК України в зазначеній редакції)

В даній справі прокурор не є позивачем, оскільки він звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської обласної державної адміністрації, які і є позивачами.

Абзац перший частини 2 статті 45 ЦПК України, в зазначеній редакції, таку участь прокурора називає представництвом.

Враховуючи те, що в частині першій статті 261 ЦК України йдеться про порушення свого права особи та в частині 1 ст.3 ЦПК України , в редакції діючій на час звернення до суду з зазначеним позовом, також йдеться про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, можна зробити висновок, що перебіг позовної давності починається від дня, коли саме позивач довідався про порушення свого права, яким в даній справі є Кабінет Міністрів України та Черкаська обласна державна адміністрація, а не прокурор.

Крім того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Заяву про застосування строку позовної давності заявив лише представник ОСОБА_1 адвокат Сімчук В.І. та в апеляційній інстанції така заява була подана представником ОСОБА_2 адвокатом Зайома О.А. Інші відповідачі, в судове засідання не з`являлися, розглядом судової справи не цікавилися, проти позову не заперечували, про застосування позовної давності не заявляли.

Тому не підлягають застосуванню правила щодо позовної давності до вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження Канівської районної державної адміністрації «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність та виготовлення державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Бобрицької сільської ради» № 34 від 03 лютого 2005 року які стосуються Канівської районної державної адміністрації, та інших відповідачів зазначених в додатках до зазначеного рішення.

Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння.

Висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Отже, суд не звернув уваги, що правове значення для переходу права власності на земельні ділянки має рішення саме уповноваженого органу держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав, а відтак є належним позивачем у справі.

Також судом не враховано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, зокрема з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач, внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Заперечення адвоката ОСОБА_1 - ОСОБА_49 про те, що позивач знав або міг знати про існування порушеного права протягом тривалого часу, не можуть враховуватись, виходячи із висловленої ЄСПЛ позиції у справі «Гамер проти Бельгії», а саме: «Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої в лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля(§83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право заявниці пропорційним(§88)».

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, могли та повинні знати про те, що ці ділянки належать до земель лісогосподарського призначення, оскільки за змістом Глави 54 «Купівлі-продаж» ЦК України предмет договору купівлі-продажу повинен бути ідентифікований для цілей цього договору.

Фактичне перебування спірних земельних ділянок у власності відповідачів як земель лісогосподарського призначення, не лише порушує право власності держави на них, а і унеможливлює контроль за збереженням і відтворенням лісу, раціональним використанням землі та забезпеченням іншим громадянам конституційного права на доступ до споживання природних властивостей лісу (стаття 13 Конституції України, стаття 66 ЛК України).

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду в даній справі.

В статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого, закріплений принцип справедливості, а стаття 21 Конституції України закріплює рівність усіх людей у правах.

В даній справі встановлено, що, право власності набуто без законних підстав, крім того предмет такого права є національним багатством та об`єктом права власності Українського народу (статті 1, 7 ЛК України), а тому таке право підлягає відновленню.

Оскільки ліси є об`єктом права Українського народу, вони виконують такі життєво необхідні функції як водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, залишення у власності відповідачів їх є порушенням справедливості та рівності у правах, оскільки означає, що в незаконний спосіб, збільшується право одної особи за рахунок позбавлення права іншої особи.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тому виходячи з функцій лісів, розміру площі яка встановлена в даній справі, незаконне та нераціональне їх використання, приведе до впливу на життя і здоровя людини і порушення вище зазначеної конституційної засади.

Кабінет Міністрів України та Черкаська обласна державна адміністрація про факт порушення державної власності дізнались після оприлюднення Канівським міськрайонним судом ухвали від 11 серпня 2016 року у справі №697/1638/16-к про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_48 та повідомлення прокурора, що підтверджується листами від 26 вересня 2016 року №14884/0/2-16 та від 20 вересня 2016 року №16-10/133. (т.1 а.с.37,38), а відтак строки позовної давності не пропущені, оскільки до суду надійшли дані позови в листопаді та грудні 2016 року.

Доводи представників відповідачів, що позивачі могли довідатись про спірні правовідносини з часу внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань , оскільки такі відомості вносились підзвітним та підконтрольним органом, є необґрунтованим з огляду на таємницю слідства (ст..222 КПК) та обмежений доступ до реєстру, а вимога закону щодо інформування головою районної державної адміністрації про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій не підтверджує виконання вимог закону і як наслідок обізнаності про зазначені факти обласною державною адміністрацією.

Сама по собі доступність до відповідних реєстрів, в тому числі до єдиного державного реєстру судових рішень, не може засвідчувати факт обізнаності або можливість бути обізнаним про порушене право, оскільки вказана обставина, є підставою для відрахування строку позовної давності в сукупності з фактом обізнаності власника про вирішення питання відчуження власності або намір такого, і як наслідок про порушення права власності, так як доступність до реєстру дає можливість достовірно встановити такий факт або його спростувати.

Звернення прокурора до суду з аналогічними позовами в 2013, 2014, 2015 роках не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки в зазначених справах не брали участі позивачі Кабінет Міністрів України та Черкаська обласна державна адміністрація.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України, 2004 року, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Частиною першою статті 46 ЦПК України, 2004 року, встановлено, що органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 45 ЦПК України, 2004 року, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 45 ЦПК України, 2004 року, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві та в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 45 ЦПК України,2004 року, прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з абзацами першим, другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

З аналізу вище вказаних норм слідує, що прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів держави в суді, повинен самостійно обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва.

З матеріалів справи вбачається, що у прокурора були підстави для звернення до суду і ним таке звернення було обґрунтоване. Про незаконне відчуження державних земель, прокуратурою, було повідомлено Кабінет Міністрів України та Черкаську обласну державну адміністрацію, однак жодин із вказаних органів не вирішив вживати заходів на захист порушених інтересів держави.

Разом з тим з копії акту запису про смерть №11 видно, що ОСОБА_25 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .(т.20 а.с.204)

Таким чином станом на день подачі позову, в тому числі і до даної особи, вона була померлою.

Відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених статтею 205 ЦПК України 2004 року, перелік якої є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає.

За правилом пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією з сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно зі статтею 37 ЦПК України 2004 року в разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

З наведеного вбачається, що вказана норма закону підлягає застосуванню виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Тобто правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе у порядку статті 37 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) шляхом залучення правонаступника лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона - учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 37 ЦПК України 2004 року можливе шляхом залучення правонаступника померлої сторони (учасника) та лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства, є порушенням прав, свобод та інтересів третіх осіб.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Загальні правила пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається, зокрема статтею 1281 ЦК України, що не підлягають зміні нормами процесуального законодавства.

Залучення судом правонаступників відповідача, який помер ще до звернення позивача до суду, a priori потребує зміни підстав та предмету позову, оскільки вимоги до боржника за кредитним договором і вимоги до спадкоємців боржника мають різні матеріально-правові підстави, що в свою чергу порушує принцип диспозитивності цивільного процесу, а також суперечить положенням статті 31 ЦПК України, щодо неможливості одночасної зміни і підстав, і предмету позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначені висновки зроблені Верховним судом в ухвалі від 10 жовтня 2018 року, в справі №694/1578/16-ц.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, в частині позовних вимог до ОСОБА_25 підлягає з зазначених обставин скасуванню, а провадження в цій частині закриттю.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 серпня 2018 року скасувати.

Провадження в частині позовних вимог заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської обласної державної адміністрації до ОСОБА_25 про поновлення строку позовної давності, визнання розпорядження недійсним та витребування земельної ділянки закрити.

Позов заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Черкаської обласної державної адміністрації задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження Канівської районної державної адміністрації «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність та виготовлення державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Бобрицької сільської ради» № 34 від 03 лютого 2005 року в частині зазначених в додатках №1 та №3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_43 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_50 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 .

Витребувати у ОСОБА_1 на користь держави земельні ділянки які розташовані в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Канівського району Черкаської області, а саме:

ділянку площею 3.6734 га - кадастровий номер :01:001:0607,

ділянку площею 5,2074 га - кадастровий номер :01:001:0600,

ділянку площею 1,7358 га - кадастровий номер :01:001:0589,

ділянку площею 5,2074 га - кадастровий номер :01:001:0602,

ділянку площею 3,468 га - кадастровий номер :01:001:0596,

ділянку площею 5,2076 га - кадастровий номер :01:001:0601,

ділянку площею 5,2076 га - кадастровий номер :01:001:0608,

ділянку площею 5,4249 га - кадастровий номер :01:001:0609,

ділянку площею 3,6132 га - кадастровий номер :01:001:0610,

ділянку площею 5,4153 га - кадастровий номер :01:001:0611,

ділянку площею 1,8367 га - кадастровий номер :01:001:0588,

ділянку площею 1,7293 га - кадастровий номер :01:001:0592,

ділянку площею 3,5725 га - кадастровий номер :01:001:0598,

ділянку площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0605,

ділянку площею 5,5101 га - кадастровий номер :01:001:0606.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь держави земельну ділянку площею 1,8066 га, кадастровий номер :01:001:0196, яка розташована в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Канівського району Черкаської області.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь прокуратури Черкаської області судові витрати в сумі 594609 гривень 17 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь прокуратури Черкаської області судові витрати в сумі 17971 гривень 22 копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2019 року.

Судді::