Дата документу 26.12.2019 Справа № 331/4063/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/4063/19 Головуючий у 1 інстанції Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/3967/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору не укладеним та стягнення неправомірно списаних коштів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору не укладеним та стягнення неправомірно списаних коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що в червні 2018 року він звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківської картки для отримання виплат заробітної плати в зв`язку з прийняттям на роботу до ТОВ «НВК «Новітек». У відділенні Відповідача Позивачу пояснили, що для отримання картки для виплати заробітної плати необхідно обов`язково отримати ще й кредитну картку. Таким чином Позивач отримав у відділенні Відповідача: картку для виплати заробітної плати за номером НОМЕР_1; картку «Універсальна» за номером НОМЕР_2.

Номер банківської картки для отримання заробітної плати № НОМЕР_1 Позивач повідомив роботодавцю ТОВ «НВК «Новітек». На банківську картку, яку Позивач отримав для виплат заробітної плати за номером НОМЕР_1 в період з 27.06.2018 р. по 15.05.2019 р. ТОВ «НВК «Новітек» виплачували Позивачу заробітну плату, та витрати на відрядження.

В той же період починаючи з 27.06.2018 р. по 15.05.2019 р. Відповідач неправомірно списував частину, а по деколи всі нараховані Позивачу на банківську картку НОМЕР_1 кошти заробітної плати та витрат на відрядження. Розпоряджень щодо будь яких списань коштів з картки № НОМЕР_1 Позивач не надавав.

Для встановлення причин неправомірних дій з боку Відповідача Позивач звернувся за номером телефону 3700 вказаним на банківській карті, де Позивачу пояснили, що за скаргою НОМЕР_1 проводиться автоматичне списання для погашення заборгованості по карті № НОМЕР_2 з чим Позивач не погоджується та вважає, що його права як споживача порушуються Відповідачем.

У вересні 2018 року Позивач в почтовому ящику за місцем проживання отримав листа з логотипом та адресом Приватбанка з вимогою сплатити 70239.89 грн., а також в конверті була копія рішення суду з явними ознаками фальсифікації. В зв`язку з тим, що в листі йшлося про членів родини, Позивач передав листа своєї матері яка зверталась за номером 3700 щоб отримати інформацію та зробила на аркушах листа позначки чорним маркером у вигляді цифр.

У січні 2018 року Позивача було повідомлено, про відкриття позовного провадження на цивільну справу № 331/6856/18, предмет позову - стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , позивач АТ КБ «Приватбанк».

Дана справа розглядається в Жовтневому районному суді м. Запоріжжя. За змістом позовної заяви Відповідач вважає, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений спірний договір № б/н від 29.07.2011 року.

Позивач вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ним АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення його як споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

10 липня 2019 р. він в листі звернувся до Відповідача з вимогою повернути Позивачу кошти в розмірі 30045 грн. неправомірно списані з банківської карти НОМЕР_1 та вимогою надати повну виписку по карті НОМЕР_1 за період з 01.06.2018 року по 01.07.2019 року з підписом уповноваженої особи.

02 серпня 2019 року на його електронну адресу надійшов лист-відповідь Відповідача на звернення Позивача від 10.07.2019 року щодо неправомірно списаних коштів з платіжної картки. В листі-відповіді за номером №20.1.0.0.0/7- 190712/2602 від 02.08.2019р. Відповідач зазначив: «Між Вами та Банком був укладений кредитний договір (надалі - Договір), відповідно до умов якого, на платіжну картку № НОМЕР_3 був встановлений кредитний ліміт. У зв`язку із користуванням кредитними коштами та неповернення їх вчасно (згідно з умовами Договору) за Вами виникла заборгованість.» «... списання грошових коштів з Вашої платіжної картки № НОМЕР_4 є договірним списанням коштів в рахунок погашення заборгованості, яка обліковується за Вами у Банку.»

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати кредитний договір між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , на підставі якого здійснювалися неправомірні списання коштів не укладеним; стягнути з відповідача неправомірно списані кошти з картки для виплат № НОМЕР_1 в розмірі 30 045,86 гривень, моральну шкоду в сумі 5000,00 гривень, заподіяну неправомірними діями відповідача, а також судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 неправомірно списані грошові кошти з картки для виплат № НОМЕР_1 в сумі 30 045 грн. 86 коп., судовий збір 768 грн. 40 коп..

В іншій части в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 29.07.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір і підписанням «Анкети-заяви» 29.07.2011 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, був ознайомлений з Тарифами банку. Оскільки за наявності заборгованості Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» у відповідності до положень п. 1.1.3.2.12 Умов мав право здійснювати списання грошових коштів з рахунків ОСОБА_1 , відкритих у валюті кредиту, вважає рішення суду необґрунтованим .

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а саме правову позицію з подібних правовідносин, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29.07.2011 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, до ПАТ КБ «Приватбанк» була подана анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» без розпорядження та згоди ОСОБА_1 списав з картки для виплати заробітної плати грошові кошти заробітної плати та витрат на відрядження в загальному розмірі 30045,86 грн.

Розмір неправомірних списань підтверджено випискою по карті № НОМЕР_1 за період з 26.06.2018 р. по 15.05.2019 р.

Неправомірне списання згідно виписки зазначається операцією «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_2 » або «Автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_5.

У анкеті-заяві № б/н від 29.07.2011 року, на яку посилається Банк, як на складову договору, відсутні умови про те, що ОСОБА_1 доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в AT КБ «Приватбанк» рахунків.

Згідно ч.3 ст. 1066 ШС України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Так, підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Згідно п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до п. 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

В пункті 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

АТ КБ «ПрвиатБанк» обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, як на невід`ємну частину, укладених між сторонами договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, матеріали справи не містять підтверджень, що Позивач ознайомився і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також те, що вказаний документ на 29.07.2011 року містив умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приват Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені.

Роздруківка із сайту Банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15 та в постанові Великої Палати Верховного суду України у справі №342/180/17 від 03 липня 2019р.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватися, як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим AT КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.07.2011 року) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (період з 27.06.2018р. по 15.05.2019р.), звернення до суду із вказаним позовом (11.09.2019 p.), тобто банк міг додати, до заперечень на позов Позивача витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для Банку.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві № б/н від 29.07.2011р. умов щодо права AT КБ «Приватбанк», в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Банком не надано будь яких належних та допустимих доказів для наявності підстав у відповідності до вимог ст. 1071 ЦК України щодо списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» з позивача було автоматично списано з 27.06.2018 року по 15.05.2019 року 30 045,86 гривень для погашення простроченої заборгованості у відповідності до договору від 29.07.2011 року .

АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів для наявності підстав у відповідності до вимог статті 1071 ЦК України щодо списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 а тому , з урахуванням висновків суду щодо відсутності дотримання вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема щодо п. 1.1.3.2.12 Умов.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 неправомірно списані грошові кошти з картки для виплат № НОМЕР_1 в сумі 30 045,86 грн.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: