Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 357/1887/15-ц

провадження № 61-29029св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Управління Державної міграційної служби у Київській області, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року у складі судді Дмитренка А. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Управління Державної міграційної служби у Київській області, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 27 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), яке змінило назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № «5»-27-05/58-МФ, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 17 % річних на строк до 26 травня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 27 травня 2008 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 10 грудня 2009 року в загальному розмірі 338 694,02 грн. Внаслідок невиконання позичальником вказаного рішення суду, а також своїх зобов`язань за кредитним договором в період з 11 грудня 2009 року по 30 листопада 2014 року в нього утворилася заборгованість перед банком в загальному розмірі 2 145 440,43 грн, з яких: 398 631,86 грн - строкова заборгованість за кредитом, 42 019,87 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 6 242,65 грн - строкова заборгованість за процентами, 449 373,60 грн - прострочена заборгованість за процентами, 107 280,67 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 1 141 891,78 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило: в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити відповідачів із спірної квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 27 травня 2008 року № «5»-27-05/58-МФ в розмірі 2 145 440,43 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,0 кв. м, житловою площею - 32,9 кв. м, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності по 1/2 частині, шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на вказану квартиру за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правильно обрало спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки позичальник не виконував належним чином умов кредитного договору, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість, а умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не припиняє зобов`язальних правовідносин, дію договору іпотеки та сам по собі не є перешкодою для задоволення відповідного позову. Проте рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню під час дії мораторію, оскільки в цей період примусове стягнення (відчуження без згоди власника) предмета іпотеки не застосовується. Відмовляючи банку в задоволенні позову про виселення відповідачів, суд виходив з того, що передане в іпотеку майно було придбано не за рахунок одержаних у кредит коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У листопаді 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про виселення відповідачів з іпотечного майна і в частині зупинення виконання рішення на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів та безпідставно застосували до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки отриманий позичальником кредит не є споживчим і не був використаний ним для придбання переданої в іпотеку квартири.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 357/1887/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 27 травня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яке змінило назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № «5»-27-05/58-МФ, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 17 % річних на строк до 26 травня 2023 року.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 27 травня 2008 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором станом на 10 грудня 2009 року в загальному розмірі 338 694,02 грн.

Відповідачами не здійснювалося погашення кредитної заборгованості ні в добровільному порядку, ні в результаті примусового виконання зазначеного рішення суду, у зв`язку з чим станом на 30 листопада 2014 року утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» складає 2 145 440,43 грн, з яких: 398 631,86 грн - строкова заборгованість за кредитом, 42 019,87 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 6 242,65 грн - строкова заборгованість за процентами, 449 373,60 грн - прострочена заборгованість за процентами, 107 280,67 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 1 141 891,78 грн - пеня за несвоєчасне погашення процентів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним право власності та виселити відповідачів із спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підпунктом 8.4.8 пункту 8.4 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором або за цим договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання, в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 11 договору іпотеки).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не звернули уваги на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України в контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього слід відмовити.

Заявлена банком позовна вимога про виселення є похідною від вимогипро звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вона також не підлягає задоволенню.

Оскаржувані судові рішення про відмову у виселенні з наведених у них підстав не можуть бути залишені в силі, оскільки позов у зазначеній частині не підлягає задоволенню з інших правових підстав, викладених у цій постанові.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову (щодо вимоги про виселення з інших правових підстав).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Управління Державної міграційної служби у Київській області, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов