Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 628/1980/16-ц

провадження № 61-29400св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кісь П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі - ТОВ «Українське бюро кредитних історій»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою та зобов`язання виключити відомості з кредитної історії, посилаючись на те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредитним договором, він надав особисту поруку шляхом укладання з ПАТ КБ «ПриватБанк» договору поруки від 30 листопада 2007 року № HAR0GK01270044/1. За умовами кредитного договору позичальник отримав кредитні кошти, зобов`язався повернути їх банку до 30 листопада 2017 року та щомісячно сплачувати кредит і проценти за користування ним. 02 вересня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, внаслідок чого було змінено строк виконання основного зобов`язання і згідно з частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у травні 2012 року сплив шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя. Порука є припиненою також з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки в жовтні 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку підвищило відсоткову ставку за кредитним договором, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя, згоди на яке він не давав. У вересні 2016 року йому стало відомо, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» веде кредитну історію щодо нього та 10 вересня 2016 року до цієї кредитної історії було включено відомості щодо наявності в нього зобов`язань за кредитним договором, укладеним 30 листопада 2007 року. Внесення таких відомостей є незаконним, оскільки він не надавав згоди на формування та збір інформації, що складає кредитну історію. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати припиненою з травня 2012 року поруку за договором поруки від 30 листопада 2007 року № HAR0GK01270044/1 та зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити відомості з кредитної історії на його ім`я про вищевказаний договір поруки.

В запереченні на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що доводи позивача про сплив шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя не можуть бути прийняті судом, оскільки пунктом 12 укладеного між банком і ОСОБА_1 договору поруки передбачено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання строку повернення кредиту. Згідно з умовами пункту 2.3.1 кредитного договору банк мав право збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом і 08 листопада 2008 року позичальнику було направлено лист від 03 жовтня 2008 року щодо підвищення відсоткової ставки. Зміна відсоткової ставки була здійснена банком до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» і ОСОБА_1 був ознайомлений з кредитним договором, підписуючи договір поруки, надав свою згоду на підвищення відсоткової ставки. Позивач не довів належними і допустимими доказами своїх вимог про виключення відомостей з кредитної історії.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року у складі судді Литвинова А. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором було пред`явлено лише боржнику ОСОБА_2 , тому зміни строку виконання зобов`язання для поручителя не відбулося. Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено право банку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні і позичальнику ОСОБА_2 було направлено лист від 03 жовтня 2008 року щодо підвищення відсоткової ставки. ОСОБА_1 був ознайомлений з кредитним договором і його умовами, викладеними в пункті 2.3.1. Крім цього, зміна процентної ставки була здійснена банком до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Внесені до кредитної історії відомості щодо ОСОБА_1 відповідають дійсності, тому позовні вимоги щодо їх виключення не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволені позову з інших підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банком змінено строк виконання основного зобов`язання внаслідок пред`явлення позичальнику вимоги від 02 вересня 2011 року про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій, однак умовами пункту 12 договору поруки передбачено строк її припинення після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту. Подавши у 2013 році позов до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк дотримався строків, встановлених в договорі поруки, тому передбачені частиною четвертою статті 559 ЦК України підстави для припинення поруки відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційним судом неповно з`ясовані обставини справи, не досліджені надані ним докази, а також не викладено висновків щодо змісту та строку дії поруки. Підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя, мало місце у зв`язку з реалізацією банком умов пункту 7.1.2 кредитного договору, яким передбачено умови і строки дострокового повернення кредиту в разі неналежного виконання позичальником зобов`язань, однак факт накопичення заборгованості за кредитним договором апеляційним судом не досліджено. Апеляційний суд також допустив неповноту судового розгляду, оскільки не вирішив позовні вимоги про зобов`язання виключити відомості з кредитної історії.

У червні 2018 року ТОВ «Українське бюро кредитних історій» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання виключити відомості з кредитної історії відсутні, оскільки десятирічний термін зберігання інформації, що складає кредитну історію, передбачений частиною третьою статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», не настав.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 628/1980/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 30 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», яке змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № HAR0GK01270044, згідно з яким банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 11 900 доларів США на строк до 30 листопада 2017 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування ним в порядку, на умовах та у строки, визначені договором.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

З метою належного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань 30 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_1 було укладено договір поруки № HAR0GK01270044/1, за умовами якого поручитель зобов`язався нести солідарну з позичальником майнову відповідальність за виконання всіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

У пункті 12 договору поруки визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

ОСОБА_2 не виконував належним чином зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого з квітня 2008 року в нього почала накопичуватися заборгованість.

02 вересня 2011 року відповідач надіслав ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, а також відсотків, комісії та штрафних санкцій. ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагало повернення суми кредиту у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги.

У 2013 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Комінтернівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 листопада 2007 року № HAR0GK01270044.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частина друга статті 553 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15.

Припинення поруки може бути пов`язане також із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо ж сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін, що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що передбачені частиною четвертою статті 559 ЦК України підстави для припинення поруки відсутні з огляду на умови пункту 12 договору поруки, яким передбачено припинення поруки після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту, у 2013 році, тобто в межах п`ятирічного строку банк подав позов до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався також на те, що у жовтні 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку без його згоди підвищив відсоткову ставку за кредитним договором, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності як поручителя, тому порука є припиненою з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу аргументів позивача про припинення поруки з наведених підстав, не спростував його доводів щодо підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором, внаслідок чого було збільшено обсяг відповідальності поручителя.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

При розгляді цієї справи апеляційний суд не визначився з правовими підставами заявленого позову, не встановив дійсні обставини справи та не перевірив належним чином доводів позивача про припинення поруки у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди, не дослідив та не дав правової оцінки зібраним доказам, що підтверджують вказані обставини.

Окрім вимог про визнання поруки припиненою, у цій справі ОСОБА_1 заявив також вимогу до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про зобов`язання виключити відомості з кредитної історії, однак висновків за наслідками розгляду цієї позовної вимоги оскаржуване рішення також не містить.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ, вимогам статей 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані докази та не спростував переконливих аргументів позивача про наявність правових підстав для припинення поруки.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту першого частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов