Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 359/5258/15-ц

провадження № 61-3742зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - заступника Бориспільського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Державного земельного агентства у Київській області,

відповідачі: Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області, Бориспільська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом заступника Бориспільського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Державного земельного агентства у Київській області до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, розпорядження органу виконавчої влади, договорів купівлі-продажу, міни та дарування земельних ділянок, державних актів на право приватної власності на землю та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави, за заявою заступника Генерального прокурора про перегляд рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у складі судді: Муранової-Лесів І. В., ухвали апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Касьяненко Л. І., Гуля В. В., Іванової І. В. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Леванчука А. О., Закропивного О. В., Маляренка А. В., Мостової Г. І., Ступак О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Державного земельного агентства у Київській області звернувся із позовом до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, розпорядження органу виконавчої влади, договорів купівлі-продажу, міни та дарування земельних ділянок, державних актів на право приватної власності на землю та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у процесі перевірки прокуратурою виявлено факт порушення вимог закону при виділенні у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, а саме те, що вказана земельна ділянка, яка перебувала у ОСОБА_1 у постійному користуванні відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Бориспільської районної ради № 127-08-ХХІІІ, була передана йому у власність на підставі рішень Гнідинської сільської ради № 7 від 13 липня 1999 року та договору купівлі-продажу № 1817 від 30 вересня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Сіпко Л. М. У тому числі була безоплатно передана земельна ділянка площею 8,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства; за плату була передана земельна ділянка площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства.

На підставі цих документів 28 жовтня 1999 року голова Гнідинської сільської ради видав ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

20 листопада 2003 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір міни згідно якого відчужив у власність ОСОБА_2 зазначену земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

05 грудня 2003 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 .

Розпорядженням Бориспільської РДА № 1495 від 01 грудня 2006 року цільове призначення земельної ділянки було змінено з «для ведення фермерського господарства» на «для ведення особистого селянського господарства».

На підставі цього розпорядження органу виконавчої влади 18 грудня 2006 року Бориспільський районний відділ земельних ресурсів видав ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 .

У подальшому у 2011 році зазначена земельні ділянка була поділена на 4 земельні ділянки: площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_5 , площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_6 , площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_7 та площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_8 .

28 грудня 2011 року управління Держкомзему у Бориспільському районі видало ОСОБА_2 чотири державні акти на право власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_9 , серії НОМЕР_10 , серії НОМЕР_11 та серії НОМЕР_12 .

09 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договори дарування земельних ділянок, за якими відповідач ОСОБА_3 набув право власності на чотири спірні земельні ділянки: площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_5 , площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_6 , площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_7 та площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_8 .

Прокурор також зазначав, що у ході проведення перевірки було встановлено, що 13 липня 1999 року Гнідинська сільська рада не розглядала питання про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , жодне рішення № 7 з цього приводу не приймалось, в архіві та в самій раді таке рішення відсутнє. Наведене є грубим порушенням закону, зокрема статей 17, 18 ЗК України 1990 року і свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 .

Заступник Бориспільського міжрайонного прокурора, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати недійсними рішення Гнідинської сільської ради № 7 від 13 липня 1999 року «Про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки (середньої земельної частки) із земель, що були раніше надані громадянину ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства» та рішення Гнідинської сільської ради № 7 від 13 липня 1999 року «Про передачу за плату у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку із земель що були раніше надані громадянину ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства»;

визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1917 від 30 вересня 1999 року, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Сіпко Л. М.;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку серії НОМЕР_2 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області;

визнати недійсним договір міни, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 20 листопада 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В. за № 8464;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії НОМЕР_3 для ведення селянського (фермерського) господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, виданий 05 грудня 2003 та зареєстрованого за № 646;

визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації № 1495 від 01 грудня 2006 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області»;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії НОМЕР_4 для ведення особистого селянського господарства площею 38 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, виданий 18 грудня 2006 року та зареєстрований за № 42;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії НОМЕР_12 для ведення особистого селянського господарства площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_5 , виданий управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28 грудня 2011 року та зареєстрований за № 06225;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії НОМЕР_10 для ведення особистого селянського господарства площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_6 , виданий управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28 грудня 2011 року та зареєстрований за № 06227;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії НОМЕР_9 для ведення особистого селянського господарства площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_7 , виданий управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28 грудня 2011 року та зареєстрований за № 06226;

визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку серії НОМЕР_11 для ведення особистого селянського господарства площею 0,6300 га з кадастровим номером НОМЕР_8 , виданий управлінням Держкомзему у Бориспільському районі 28 грудня 2011 року та зареєстрований за № 06228;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером НОМЕР_8 від 09 жовтня 2003 року, який зареєстровано у реєстрі правочинів за № 3906;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером НОМЕР_6 від 09 жовтня 2003 року, який зареєстровано у реєстрі правочинів за № 3897;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером НОМЕР_7 від 09 жовтня 2003 року, який зареєстровано у реєстрі правочинів за № 3894;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06300 га з кадастровим номером НОМЕР_5 від 09 жовтня 2003 року, який зареєстровано у реєстрі правочинів за № 3900;

витребувати на користь держави в особі Головного управління Державного земельного агентства у Київській області з незаконного володіння ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 38 га із кадастровими номерами НОМЕР_8 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_5 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року у складі судді: Борця Є. О. позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 «Про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 8,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства».

Визнано недійсним рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 «Про передачу за плату у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 29,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 30 вересня 1999 року між Гнідинською сільською радою та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Сіпко Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 1917.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданий 28 жовтня 1999 року ОСОБА_1

Визнано недійсним договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В ., зареєстрований в реєстрі за № 8464.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , виданий 05 грудня 2003 року ОСОБА_2

Визнано недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 01 грудня 2006 року № 1495.

Визнані недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, видані 18 грудня 2006 року та 28 грудня 2011 року ОСОБА_2 .

Визнані недійсними договори дарування земельних ділянок, укладені 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 0,4429 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 0,3549 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 0,63 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області земельну ділянку площею 37,0194 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факту того, що питання про безоплатну та оплатну передачу земельних ділянок площею 8,9 га та 29,1 га у власність ОСОБА_1 на пленарному засіданні Гнідинської сільської ради 13 липня 1999 року не розглядалось, жодне рішення № 7 з цього приводу не приймалося, тому суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідач ОСОБА_1 набув права власності на спірну земельну ділянку неправомірно, всупереч вимогам закону, у зв`язку з чим державний акт серії НОМЕР_2 необхідно визнати недійсним з метою захисту прав держави на землю.

Також згідно висновку суду у зв`язку з недійсністю державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_1 не набув право приватної власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради, не мав права розпоряджатись цією земельною ділянкою, з огляду на що суд вважав, що договір міни земельної ділянки, укладений 20 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , необхідно визнати недійсним. Згідно частини першої статті 59 ЦК УРСР 1963 року цей договір вважався недійсним з моменту його укладення.

Оскільки 05 грудня 2003 року були відсутні підстави для видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , тому цей акт має бути визнаний недійсним.

У зв`язку з недійсністю зазначеного державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 на підставі договору міни, суд першої інстанції вказав, що вона не набула право власності на земельну ділянку площею 38 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради та, відповідно, не мала права ініціювати зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та поділ її на 4 частини, з огляду на це суд зробив висновок про наявність підстав для визнання зазначених розпорядження та актів недійсними.

У зв`язку з недійсністю державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 не набула право власності на земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_7 , площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_6 , площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_8 та площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_5 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради. Тому ОСОБА_2 не мала права розпоряджатись ними. Договори дарування земельних ділянок, укладені між нею та ОСОБА_3 , суперечать положенням частини першої статті 319 ЦК України. З огляду на ці обставини суд вважав, що договори дарування земельних ділянок, укладені 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , необхідно визнати недійсними.

У зв`язку з недійсністю договорів дарування у ОСОБА_3 припинились правові підстави для володіння придбаними ним земельними ділянками. Він не знав та не міг знати про те, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати земельні ділянки. Ця обставина свідчить про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем. Однак земельні ділянки були придбані ним за безвідплатними договорами. З огляду на ці обставини суд вважав, що допустимо витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі ГУ Держземагентства в Київській області земельні ділянки площею 0,4429 га з кадастровим номером НОМЕР_7 , площею 0,3549 га з кадастровим номером НОМЕР_6 , площею 0,63 га з кадастровим номером НОМЕР_8 та площею 37,0194 га з кадастровим номером НОМЕР_5 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради.

Відмовляючи у застосування позовної давності, про що було заявлено відповідачами, суд першої інстанції вважав, що про порушення закону, допущене при передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , та незаконне відчуження їх у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стало відомо у процесі перевірки, яку Бориспільська міжрайонна прокуратура проводила у квітні 2014 року, заступник Бориспільського міжрайонного прокурора пред`явив позов 20 травня 2014 року. З огляду на це суд вважав, що позовна давність не пропущена.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Воробйової Н. С., Березовенко Р. В., рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року у частині визнання недійсними рішень Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7, визнання недійсним договору міни земельних ділянок, укладеного 20 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та чотирьох договорів дарування земельних ділянок, укладених 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 грудня 2003 року серії НОМЕР_3 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем вказаних ділянок і доказів протилежного прокурором не надано. Питання, які пов`язані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто способом захисту прав у такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача. Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції не врахував, що держава, в інтересах якої прокурор подав позов, не є учасником правочинів щодо відчуження спірної земельної ділянки, укладених між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а пізніше між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , тому обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки земельні ділянки не підлягають поверненню державі за недійсним правочином, учасником якого держава не є. У зв`язку із цим апеляційний суд вважав, що захист держави відповідно до позовних вимог та вимог закону необхідно здійснювати шляхом витребування майна у набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову відповідно до статті 388 ЦК України, який судом розглянутий і задоволений.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року у складі колегії суддів: Горелкіної Н. А., Євграфової Є. П., Завгородньої І. М. Іваненко Ю. Г., Ситнік О. М., рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що сам факт відсутності у протоколі шостої сесії Гнідинської сільради посилання на рішення № 7 про передачу у власність ОСОБА_1 та відсутність зазначених рішень в архіві сільської ради не є беззаперечним доказом того, що такі рішення не приймались сесією сільської ради. Судом не надано оцінки обставинам виконання оспорюваного рішення про продаж земельної ділянки та договору купівлі продажу, зокрема: внесення до каси Гнідинської сільської ради грошових коштів 27 вересня 1999 року, зарахування таких коштів до сільського бюджету с. Гнідин, ухвалення рішення сесії від 27 квітня 2000 року про затвердження звіту про виконання сільського бюджету на 1999 рік за доходами в сумі 379 312 грн. Згідно матеріалів справи, завірені печатками із написом «згідно з оригіналом» копії оспорюваних рішень до матеріалів справи були подані безпосередньо прокурором і про порушення кримінального провадження з приводу підробки таких рішень, втрату печатки сільської ради, притягнення до відповідальності винних осіб тощо матеріли справи доказів не містять і на такі обставини ні прокурор, ні позивач в позові не посилались. Тому висновок суду про те, що оспорювані прокурором рішення сільською радою не приймались є припущенням.

Задовольняючи вимоги про витребування земельної ділянки з незаконного володіння теперішнього власника за правилами статті 388 ЦК України, суди не звернули уваги на наявні в матеріалах справи докази, які свідчать про те, що до передачі у власність ОСОБА_1 ці ж земельні ділянки перебували не у володінні держави, а у постійному користуванні ОСОБА_1 відповідно до акта про постійне користування від 23 липня 1999 року, виданого на підставі рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року.

Також суд касаційної інстанції вказав, що позов у цій справі заявлено прокурором в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, тому саме останнє є позивачем у справі, а норми, передбачені статті 76 ЦК УРСР щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для сторін, особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів державі в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до позовної заяви прокурором було долучено копії двох рішень Гнідинської сільської ради №7 від 13 липня 1999 року, відповідно до яких Гнідинська сільська рада, розглянувши заяву ОСОБА_1 про передачу йому безоплатно у приватну власність земельної ділянки (середньої земельної частки) та земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку, із земель, що були раніше надані для ведення селянського (фермерського) господарства, вирішила передати ОСОБА_1 у приватну власність дві земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, в тому числі: безоплатно - земельну ділянку загальною площею 8,9 га сіножатей та за плату - земельну ділянку загальною площею 29,1 га, в тому числі сіножтей 24,2 га, боліт 4,9 га. сам факт відсутності у протоколі шостої сесії Гнідинської сільської ради посилання на ухвалені рішення № 7 про передачу у власність ОСОБА_1 земельних ділянок та відсутність зазначених рішень в архіві сільської ради не є беззаперечним доказом того, що такі рішення не приймались сесією сільської ради. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при виготовленні рішень Гнідинської сільської ради Бориспільського району від 13 липня 1999 року №7, якими було вирішено передати у власність земельні ділянки відповідачу ОСОБА_5 за плату та безоплатно в межах середньої земельної частки, було порушено чинне земельне законодавство, у тому числі статті 17,18 ЗК України 1990 року, а викладена в цих документах інформація не відповідає дійсності, суду надано не було. Відомості про порушення кримінального провадження за даним фактом з приводу підробки таких рішень, та притягнення до відповідальності винних осіб, відсутні. Суд першої інстанції зробив висновок, що прокурором та позивачами не надано достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимогам закону, набув право власності на спірну земельну ділянку. Оскільки усі інші позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 не набув права власності на спірну земельну ділянку, то в іншій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

Також суд першої інстанції вказав, що вимоги прокурора щодо витребування з володіння відповідача ОСОБА_3 належних йому на праві власності земельних ділянок на користь держави, суперечать вимогам чинного законодавства та встановленим у судовому засіданні обставинам справи, оскільки до передачі їх у власність ОСОБА_1 , земельні ділянки перебували у постійному користуванні ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право постійного користування від 23 липня 1999 року, виданого на підставі рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року. Крім того у цій справі ані прокурором, ані позивачами не було зазначено про існування суспільного інтересу у позбавленні відповідача ОСОБА_3 права власності на спірні земельні ділянки, оскільки будь-яких порушень при набутті ним права власності, окрім наведених доводів прокурора, які суд визнав недоведеними, зазначено не було та у судовому засіданні не встановлено.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позов недоведений з огляду на відсутність належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимог земельного законодавства набув право власності на спірну земельну ділянку. Суд першої інстанції правильно встановив, що відсутність у протоколі Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року вказівки про розгляд питання щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , а також відсутність оригіналу рішення № 7 від 13 липня 1999 року в архіві сільської ради, не є достатніми доказами, щоб вважати доведеним факт неприйняття Гнідинською сільською радою оскаржуваних рішень. Відповідачі ОСОБА_3 , так само як і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не можуть нести відповідальності за дії Гнідинської сільської ради, не мали можливості та не були зобов`язані контролювати ці дії. Видача Гнідинським сільським головою рішень сільської ради № 7 від 13 липня 1999 року, підписаних сільським головою та скріплених печаткою сільської ради, прийняття сільською радою від ОСОБА_1 , грошових коштів в оплату за земельну ділянку та включення цих коштів до сільського бюджету за 1999 рік, підписання Гнідинським сільським головою договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року, видача сільською радою ОСОБА_1 , державного акту на право власності на земельну ділянку, було підтвердженням для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 законності передачі у власність ОСОБА_1 , у 1999 році спірної земельної ділянки площею 38,0 га. На спірній земельній ділянці власники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які не знали і не могли знати про відсутність в архіві Гнідинської сільської ради рішень № 7 від 13 липня 1999 року або про помилки при оформленні протоколу сесії від 13 липня 1999 року, виконували будівельні та інші роботи з впорядкування території, здійснювали поліпшення земельної ділянки, що підтверджується доказами у справі.

Таким чином, надаючи згоду на відведення спірної земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_1 , сесія Гнідинської сільської ради своїм рішенням ствердила, що таке відведення не суперечить інтересам сільської громади, що інші члени громади не претендують на володіння чи користування цією земельною ділянкою, що сільська рада погоджується на безстрокове вилучення земельної ділянки з користування сільської громади, крім випадків відмови ОСОБА_1 , від земельної ділянки чи примусового вилучення земельної ділянки за порушення ОСОБА_1 вимог земельного законодавства.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди належним чином перевірили доводи заступника прокурора, на які він посилався як на підставу подання даного позову до суду, та інших учасників процесу, відповідно до вимог статей 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) надали належну оцінку наявним у справі доказам, та дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявленого позову з огляду на відсутність належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимог земельного законодавства набув право власності на спірну земельну ділянку. Також суди правильно зазначили, що відсутність у протоколі Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року вказівки про розгляд питання щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , а також відсутність оригіналу рішення від 13 липня 1999 року № 7 в архіві сільської ради, не є достатніми доказами, щоб вважати доведеним факт неприйняття Гнідинською сільською радою оскаржуваних рішень.

Аргументи учасників справи

У грудні 2017 року заяви заступника Генерального прокурора звернувся із заявою про перегляд рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, ухвали апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у порядку глави 3 розділу V ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень) підстав, а саме:

1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, на підтвердження чого заявником надана:

ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у справі № 348/991/16-ц;

ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі № 128/701/16-ц;

ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року у справі № 6-26151ск15;

ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року у справі № 6-14412св15;

ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року у справі № 6-30539ск15.

2) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, на підтвердження чого заявником надані:

постанова Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16 (№ 522/10652/15-ц);

постанова Судових палат у господарських та адміністративних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 3-553гс15 (№ 911/3396/14);

постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14;

постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13;

постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376ц16;

постанова Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15;

постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

У березні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали заперечення на заяву про перегляд, у якій вказують про відсутність підстав для задоволення заяви.

Заява мотивована тим, що надані рішення суду касаційної інстанції, а також Верховного Суду України на свідчать про неоднаковість застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Рух справи

Станом на 15 грудня 2017 року (набрання чинності ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 № 2147-VIII) розгляд вказаної заяви у вказаній справі Верховним Судом України не закінчено.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить про інше.

На підставі підпункту 1 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК заява передана до Касаційного цивільного суду.

Короткий зміст ухвал Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2018 року відкрито провадження у справі № 359/5258/15-ц та витребувано матеріали цивільної справи з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року справу № 359/5258/15-ц передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року справу № 359/5258/15-ц повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

У заяві про перегляд заступник Генерального прокурора просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві про перегляд доводи, колегія суддів вважає, що заява про перегляд не підлягає задоволенню з таких мотивів.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням Гнідинської сільської ради від 2 березня 1999 року № 23/8-V-ХХІІІ було надано згоду на відведення земельної ділянки площею 40,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 за рахунок земель ВАТ «Дніпровське» та вирішено направити клопотання на розгляд районної конкурсної комісії та районної ради.

У користуванні ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка площею 38 га для ведення селянського (фермерського господарства), що розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, надана відповідно до рішення сесії Бориспільської районної ради Київської області від 25 червня 1999 року № 127-08-ХХІІІ.

Рішенням Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 земельна ділянка площею 38 га із земель, наданих у постійне користування ОСОБА_1 , була передана йому у власність для ведення селянського (фермерського) господарства безоплатно у межах середнього розміру земельної частки.

На підставі рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 між Гнідинською сільською радою та ОСОБА_1 30 вересня 1999 року було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким Гнідинська сільська рада відчужила у власність ОСОБА_1 частину вказаної земельної ділянки площею 29,1 га з цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради. Ціна земельної ділянки за договором складала 74 680 грн, ОСОБА_1 кошти сплатив. Також з наданих Гнідинською сільською радою документів встановлено, що внесені ОСОБА_1 як оплату за земельну ділянку грошові кошти у сумі 74 680 грн були зараховані до сільського бюджету. Рішенням 10 сесії 23 скликання Гнідинської сільської ради від 27 квітня 2000 року № 38-Х-ХХІІІ затверджено звіт про виконання сільського бюджету на 1999 рік по доходах 379 312 грн, частину з яких склала плата за землю, у тому числі внесена ОСОБА_1 за придбану земельну ділянку.

На підставі рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року було видано державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку площею 38 га для ведення фермерського господарства.

У подальшому за договором міни від 20 листопада 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В., ОСОБА_1 відчужив спірну земельну ділянку площею 38 га, з цільовим призначенням - для фермерського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради, ОСОБА_2

Згдіно договору міни 05 грудня 2003 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 , відповідно до якого остання набула право власності на земельну ділянку площею 38,0 га, що розташована на території Гнідинської сільської ради, цільове призначення якої - для ведення фермерського господарства. Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 646.

18 грудня 2006 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 38,0 га, що розташована на території Гнідинської сільської ради, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, за змістом якого підставою його видачі зазначено розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 01 грудня 2006 року № 1495. Державний акт зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 42.

16 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Гнідинської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету від 25 вересня 2008 № 252 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_13 , відповідно до якого ОСОБА_2 набула права власності на нерухоме майно - майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 .

28 грудня 2011 року управлінням Держкомзему у Бориспільському районі Київської області на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 1 грудня 2006 року № 1495 та заяви власника від 26 вересня 2011 року № 3983, на ім`я ОСОБА_2 було видано чотири державні акти на право власності на земельну ділянку, а саме: серії НОМЕР_12 , для ведення особистого селянського господарства, площею 37,0194 га, зареєстрований 30 грудня 2011 року за № 06225; серії НОМЕР_10 , для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3549 га, зареєстрований 30 грудня 2011 року за № 06227; серії НОМЕР_9 , для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4429 га, зареєстрований 30 грудня 2011 року за № 06226; серії НОМЕР_11 , для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6300 га, зареєстрований 30 грудня 2011 року за № 06228.

09 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договори дарування земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Меленною Т. К., зареєстровані в реєстрі за № № 3897, 3900, 3906, 3894, за якими ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 чотири земельні ділянки площами 37,0194 га, 0,3549 га 0,4429 га та 0,6300 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог заступник прокурора зазначав, що встановлена перевіркою відсутність оригіналу рішення Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року № 7 свідчить про відсутність волі власника в особі Гнідинської сільської ради на відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_1 , оскільки дозволу на укладення такого правочину сесія не надавала.

При відмові у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної та касаційної інстанції зробив висновок про недоведеність заявлених позовних вимог з огляду на відсутність належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимог земельного законодавства, набув право власності на спірну земельну ділянку. Суди вказали, що відсутність у протоколі Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року вказівки про розгляд питання щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , а також відсутність оригіналу рішення від 13 липня 1999 року № 7 в архіві сільської ради, не є достатніми доказами, щоб вважати доведеним факт неприйняття Гнідинською сільською радою оскаржуваних рішень.

За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення із заявою про перегляд судових рішень) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у справі № 348/991/16-ц за позовом Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області до ОСОБА_8 , третя особа - Надвірнянська районна державна адміністрація, про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, вказано, що: «постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2015 року (справа № 809/3756/15) встановлено, що договори оренди земельних ділянок загальними площами 2,5696 га та 4,2300 га були укладені 26 жовтня 2012 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 та Надвірнянською районною державною адміністрацією. [...] Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок, що спір у даному випадку підлягає розгляду у порядку господарського судочинства та обґрунтовано закрив провадження у справі на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України».

Вказана ухвала не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції вирішував питання про юрисдикцію спору між фізичною особою-підприємцем та районною державною адміністрацією.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі № 128/701/16-ц у справі за позовом заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах держави Україна в особі Дорожненської сільської ради Вінницького району до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , третя особа - управління Держгеокадастру в Вінницькому районі Вінницької області, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки у комунальну власність, зазначено, що: «скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, вірно застосувавши положення статей 126, 155 ЗК України, статті 388 ЦК України, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам (статті 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що оспорювані державні акти на право власності на землю були видані відповідачам із порушенням вимог статей 116, 118 ЗК України - на підставі рішень сільської ради, які фактично не приймалися, тому вони підлягають визнанню недійсними із зобов`язанням відповідачів повернути земельні ділянки у комунальну власність. Колегія погоджується з такими висновками. Доводи касаційної скарги ОСОБА_11 про те, що ним було подано до сільської ради заяву про надання йому земельної ділянки у власність, не свідчать про її розгляд та прийняття рішення компетентним органом».

Вказана ухвала не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки у справі № 128/701/16-ц суди встановили, що вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року ОСОБА_15 і ОСОБА_16 визнано винними у вчинені злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року кримінальну справу в частині обвинувачення цих осіб за частиною другою статті 366 КК України було закрито у зв`язку із закінченням строку давності притягнення їх до кримінальної відповідальності, вказана обставина не є реабілітуючою. Разом із тим у справі, що переглядається, суди не встановили, що оспорювані рішення були підроблені, їх завірені печатками із написом «згідно з оригіналом» копії до матеріалів справи були подані безпосередньо прокурором і про порушення кримінального провадження з приводу підробки таких рішень, втрату печатки сільської ради, притягнення до відповідальності винних осіб тощо матеріли справи доказів не містять і на такі обставини ні прокурор, ні позивач в позові не посилались. Тобто фактичні обставини справи № 128/701/16-ц відмінні від фактичних обставин справи, що переглядається.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року у справі № 6-26151ск15 (№ 372/5628/14-ц) за позовом Київського учбово-виробничого підприємства № 3 Українського товариства сліпих до ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , треті особи: ТОВ «Союз-Інвест», ГО «Українське товариство сліпих», за участю прокуратури Київської області в інтересах Київського учбово-виробничого підприємства № 3 Українського товариства сліпих, про витребування нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно, зазначено, що: «апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, із врахуванням положень частини третьої статті 61 ЦПК України та обставин справи правильно вважав, що не потребує доведення встановлена судом обставина, що мирова угода підписана керівником позивача з перевищенням повноважень, наданих йому статутом Київського УВП-3 УТОС, у зв`язку із чим дійшов висновку, що під час затвердження господарським судом м. Києва мирової угоди про передачу спірного майна у власність ТОВ «Союз-Інвест» були порушені частини 1, 3 статті 92 ЦК України, тобто норми матеріального права, а не порушення судом процедури затвердження мирової угоди. […] За статутом Київського учбово-виробничого підприємства № 3 Українського товариства сліпих (УТОС), директор без доручення діє від імені підприємства у відповідності з чинним законодавством і цим статутом (пункту 4.3 Статуту). Засновником і власником Київського учбово-виробничого підприємства № 3 Українського товариства сліпих є Українське товариство сліпих в особі Центрального Правління (пункту 1.4 Статуту). Відповідно до пункту 6.4 Статуту підприємство має право передавати, обмінювати або реалізовувати будівлі та інші матеріальні цінності лише за погодженням з Центральним правління УТОС. З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що відсутність повноважень у керівника позивача на укладення мирової угоди від імені юридичної особи та повноважень на розпорядження нерухомим майном, що свідчить про відсутність волі у власника майна, яким було Українське товариство сліпих, на момент його відчуження, на відчуження майна».

Вказана ухвала не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки у справі № 372/5628/14-ц суди встановили, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 30 вересня 2014 року за результатами розгляду апеляційної скарги Київського УВП-3 УТОС скасовано ухвалу господарського суду м. Києва від 23 грудня 2010 року про затвердження мирової угоди у справі № 9/371, справу передано на розгляд до господарського суду міста Києва. Під час нового розгляду справи рішенням господарського суду м. Києва 20 лютого 2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 травня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 23 липня 2014 року, вирішено відмовити у задоволенні позову ТОВ «Союз-Інвест» до Київського учбово-виробничого підприємства № 3 УТОС про визнання права власності. І зазначені обставини згідно частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення вказаного рішення) були преюдиційними. Тобто фактичні обставини справи справі № 372/5628/14-ц відмінні від фактичних обставин справи, що переглядається.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року у справі № 6-14412св15 у справі за позовом Васильківського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_24 , третя особа - управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, визнання права постійного користування на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку, зазначено, що: «ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що Державне підприємство є належним землекористувачем спірної земельної ділянки, рішення господарського суду Київської області про припинення права користування земельною ділянкою скасовано, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про визнання рішення Глевахівської селищної ради в частині передачі у власність відповідача земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку незаконним та його скасування, а також виданий на підставі вказаного рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку з витребуванням останньої на користь належного землекористувача».

Вказана ухвала не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки у справі № 6-14412св15 суди встановили, що спірна вказана земельна ділянка знаходиться в межах земель, переданих в постійне користування державному підприємству, рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, скасовано рішення суду від 31 грудня 2008 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про припинення права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучення земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право користування землею та скасування його державної реєстрації відмовлено; земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні Державного підприємства, передача земельної ділянки у власність відповідача порушує права належного землекористувача, вилучення спірної земельної ділянки здійснювалося без погодження з Національною академією наук України. Тобто фактичні обставини справи № 6-14412св15 відмінні від фактичних обставин справи, що переглядається.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року у справі № 6-30539ск15 у справі за позовом Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_25 , ОСОБА_26 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування її з чужого володіння, зазначено, що: «задовольняючи позов, суд першої інстанції в нескасованій частині, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що саме ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» є належним користувачем спірної земельної ділянки, а надання її ОСОБА_26 відбулося з порушенням закону, зокрема статей 84, 116, 149 ЗК України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», та без згоди її постійного користувача. […] Задовольняючи позов, суд першої інстанції в нескасованій частині, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до норм статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов вірного висновку про скасування спірного рішення селищної ради та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку разом із витребуванням її з незаконного володіння».

Вказана ухвала не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки у справі № 6-30539ск15 суди встановили, що надання спірної земельної ділянки ОСОБА_26 відбулося з порушенням закону, зокрема статей 84, 116, 149 ЗК України, частини третьої статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», та без згоди її постійного користувача. Тобто фактичні обставини справи справі № 6-30539ск15 відмінні від фактичних обставин справи, що переглядається.

У постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16 (№ 522/10652/15-ц) у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах територіальної громади м. Одеси, Одеської міської ради до ОСОБА_27 про витребування майна із чужого незаконного володіння зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння».

Разом із тим, у справі, що переглядається, при відмові в задоволенні позову суди зробили висновок про недоведеність заявлених позовних вимог з огляду на відсутність належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимог земельного законодавства, набув право власності на спірну земельну ділянку. Суди вказали, що відсутність у протоколі Гнідинської сільської ради від 13 липня 1999 року вказівки про розгляд питання щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , а також відсутність оригіналу рішення від 13 липня 1999 року № 7 в архіві сільської ради, не є достатніми доказами, щоб вважати доведеним факт неприйняття Гнідинською сільською радою оскаржуваних рішень. Як наслідок суди не застосовували до спірних відносин статтю 388 ЦК України. Тобто відсутня невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, висновку викладеному у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16 (№ 522/10652/15-ц).

У постанові судових палат у господарських та адміністративних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 3-553гс15 (№ 911/3396/14) за позовом прокурора Обухівського району Київської області до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (далі Підгірцівська сільрада), Фонду Адміністративне Бюро LVV («Stiching Flministratiekantoor LVV», Нідерданди), треті особи: управління Державного агентства земельних ресурсів України в Обухівському районі Київської області, РС Обухівського МРУЮ Київської області, ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ДП «Стак ЛВВ», про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки і повернення земельних ділянок, міститься висновок про те, що «згідно статей 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», статті 12 ЗК України обов`язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність. Також Верховний Суд України зазначив, що самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов`язки сторін таких правовідносин (у зв`язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів».

Разом із тим, у справі, що переглядається, прокурор не заперечував право Гнідинської сільської ради щодо розпорядження земельними ділянками, а вказував про відсутність рішення ради про передачу земельних ділянок у власність, що є порушенням статей 17, 18 ЗК України 1990 року і свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність. Крім того у справі, що переглядається, суди не застосовували статі 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», статтю 12 ЗК України. Тобто відсутня невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 3-553гс15 (№ 911/3396/14).

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14 за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , третя особа - КП «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення селищної ради й державного акту на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку, міститься висновок про те, що «статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі селища, суд на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155, пункту 12 Перехідних положень ЗК України, дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту та недійсності такого рішення селищної ради. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України».

Разом із тим, у справі, що переглядається, прокурор не посилався на відсутність затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі села, а вказував про відсутність рішення ради про передачу земельних ділянок у власність, що є порушенням статей 17, 18 ЗК України 1990 року і свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність. Крім того у справі, що переглядається, суди не застосовували пункт 12 Перехідних положень ЗК України. Тобто відсутня невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, висновку викладеному у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13 за позовом прокурора Ленінського району м. Севастополя в інтересах держави в особі Севастопольської міської ради до ОСОБА_39 , третя особа - ОК «Дачно-будівельний кооператив «Беркут-08», про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, витребування земельної ділянки з незаконного володіння, зроблено висновок, що: «Судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Крім того, згідно з абзацом першим пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади».

Разом із тим, у справі, що переглядається, прокурор не посилався на відсутність затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі села, а вказував про відсутність рішення ради про передачу земельних ділянок у власність, що є порушенням статей 17, 18 ЗК України 1990 року і свідчить про відсутність у Гнідинської сільської ради волевиявлення, спрямованого на передачу земельних ділянок у власність. Крім того у справі, що переглядається, суди не застосовували пункт 12 Перехідних положень ЗК України. Тобто відсутня невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, висновку викладеному у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376ц16 за позовом Бориспільського міжрайонного прокурора, який діє в інтересах держави в особі Дніпровського басейнового управління водних ресурсів, до ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , треті особи: ТОВ «Легран Есетс-Менеджмент», обслуговуючий кооператив «Садівницьке товариство «Ластівка», про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, та за позовом обслуговуючого кооперативу «Садівницьке товариство «Ластівка» до Бориспільської районної державної адміністрації, товариства з обмеженою відповідальністю «Легран Есетс-Менеджмент», ОСОБА_40 , ОСОБА_41 про скасування розпоряджень, визнання державних актів і договорів купівлі-продажу недійсними та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, зроблено висновок, що «До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Разом із тим, у справі, що переглядається, суди зробили висновок про недоведеність заявлених позовних вимог з огляду на відсутність належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимог земельного законодавства, набув право власності на спірну земельну ділянку. Як наслідок суди не застосовували до спірних відносин статтю 388 ЦК України. Тобто відсутня невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, висновку викладеному у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376ц16.

У постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15 за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Шевченківської районної у м. Києві ради до ОСОБА_42 та управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради про визнання права власності та витребування майна, міститься висновок про те, що «У відповідності до вимог статей 330, 388 ЦК України майно, яке було предметом судового розгляду про визнання іпотечного договору дійсним та за рішенням суду право власності визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна».

Разом із тим, у справі, що переглядається, суди зробили висновок про недоведеність заявлених позовних вимог з огляду на відсутність належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно, всупереч вимог земельного законодавства, набув право власності на спірну земельну ділянку. Як наслідок суди не застосовували до спірних відносин статтю 388 ЦК України. Тобто відсутня невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 за позовом ОСОБА_43 до Чернігівської міської ради, треті особи: ОСОБА_44 , комунальне шляхо-будівельне підприємство Чернігівської міської ради, про відшкодування майнової шкоди, зазначено, що «суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції з підстав відсутності в позивача права вимоги, неправильно застосував норми статей 395, 396 ЦК України, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що позивач у момент дорожньо-транспортної пригоди правомірно володів транспортним засобом. Окрім того законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір; наведене положення закону судами під час розгляду справи не враховано».

Разом із тим, у справі, що переглядається, суди не застосовували до спірних відносин статті 395, 396 ЦК України та фактичні обставини справи № 6-183цс14 відмінні від фактичних обставин справи, що переглядається. Тобто відсутня невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, висновку викладеному у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Висновки за результатами розгляду заяви

Відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд) суд відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Оскільки, як встановлено Верховним Судом, відсутня неоднаковість застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, то колегія суддів вважає, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися і підстави для задоволення заяви про перегляд відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (KHRISTOV v. UKRAINE, № 24465/04, § 33, 34, ЄСПЛ, від 19 лютого 2009 року).

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 355, статтями 360-3, 360-5 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви заступника Генерального прокурора про перегляд рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, ухвали апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков