Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Солонської Т.В., позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання біржового контракту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що на підставі договору купівлі-продажу 07.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , акту приймання-передачі майна, він набув право власності на однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 17.11.2000. Позивач стверджує, що з моменту укладення договору купівлі-продажу від 07.07.2007 року він та його мати ОСОБА_6 проживали у однокімнатній квартирі по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Комітету самоорганізації населення «Центральний» №85 від 04.04.2016, комерційною пропозицією №1262, гарантійним талоном на встановлення дверей. В порушення вимог чинного законодавства між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 02.03.2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. та зареєстрований в реєстрі 293. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. та зареєстрований в реєстрі 293, був вчинений під впливом обману, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності або обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Просив визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. від 02.03.2016, та біржовий контракт №КР-303 від 19.10.2001 року недійсними.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполь від 11.11.2016 відкрито провадження по справі.

27.12.2016 Позивачем була подана уточнена позовна заява та залучено у якості співвідповідача по справі ОСОБА_4 .

Представники позивача позов підтримали повністю, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач 1, Відповідач 2, Відповідач 3 до суду не з`явились, по дату а час розгляду були повідомлені належним чином,

Суд вислухавши позивача та його представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. ст. 5, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає один з визначених ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) чи встановлений іншим законом або договором спосіб захисту цивільного права. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 5 ЦПК зобов`язаний довести 1) фактичну та 2) правову підстави недійсності правочину.

Судом встановлено, що 17.11.2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу (біржовий контракт), предметом якого стала однокімнатна квартира площею 18,4 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований на Універсальній Товарній Біржі «Сприяння» за номером №1711/01.

Згідно листа комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 13.07.2017 №743 встановлено, що станом на 2003 рік право власності на квартиру АДРЕСА_2 будо зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2000 №1711/01 УТБ «Сприяння».

Відповідно до Договору купівлі-продажу (біржового контракту) №КР-303, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого Азовською універсальною товарною біржою 19.10.2001, Відповідач 3 набула право власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №13200538 від 11.02.2016.

Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Момент набуття права власності передбачений законом.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Судом також встановлено, що 02.03.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. та зареєстрований у реєстрі за №293. Відповідно до п. 2 Договору від 02.03.2016 №293 вищевказана квартира належала продавцю на підставі біржового контракту №КР-303, укладеного 19.10.2001 року на Азовській універсальній товарній біржі та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Державний реєстратор Ізюмова О.О.), за номером запису про право власності: 13200538, згідно з інформаційною довідкою №53002832 від 11.02.2016 року.

Водночас, суду не надано доказів того, що державна реєстрація речового права (біржового контракту №КР-303, укладеного 19.10.2001 року на Азовській універсальній товарній біржі) на нерухоме майно скасована або визнана судом незаконною.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова ПВСУ) наголосив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Правочин, зокрема, може бути визнано недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 225-235 ЦК, кожна з яких є самостійною, доводиться певними обставинами.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду, позивач у цій справі посилався як на загальні підстави визнання правочину недійсним, Постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» так і на ст. 344 Цивільного кодексу України, яка регулює підстави та порядок визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях Відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, визнання договору таким, який вчинено під впливом обману законодавець пов`язує з необхідністю вирішення спору, що виник саме між сторонами у зв`язку з реалізацією прав та обов`язків за договором, який вчинили сторони, та застосування відповідних наслідків.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння, але заявляє, що вчинений порушує її права чи законного інтересу. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Виходячи з цього, заінтересована особа повинна довести, що її права чи законні інтереси порушені договором, в результаті визнання якого недійсним її права будуть поновлені.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 07.07.2007. Судом встановлено та не оспорюється Позивачем, що наданий на огляд суду договір купівлі-продажу від 07.07.2007 не відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про нотаріат», в частині не дотримання обов`язкової нотаріальної форми укладення правочину. Водночас, наданий до суду договір купівлі-продажу від 07.07.2007 не визнаний судом дійсним та не зареєстрований у встановленому порядку. Як наслідок, суду не надано належних доказів майнових прав на предмет правочину з боку Позивача.

Судом критично оцінюються посилання Позивача на незаконність набуття права власності гр. ОСОБА_4 , наявність оскаржених дій уповноважених осіб Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполь по справі № 263/16954/17 встановлено лише незаконне закриття кримінального провадження №0000636 від 04.08.2017 та зобов`язано внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, викладених у заяві Позивача. Станом на час прийняття рішення жодних фактичних обставин щодо незаконності набуття права власності гр. ОСОБА_4 судом не встановлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Крім того, відповідно до ст.53 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ніщо в цій Конвенції не може тлумачитись як таке, що обмежує чи уневажнює будь-які права людини та основоположні свободи, які можуть бути визнані на підставі законів будь-якої Високої Договірної Сторони чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов`язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивач не довів достатніх доводів та не надав належних доказів того, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. від 02.03.2016, та біржовий контракт №КР-303 від 19.10.2001 року, зареєстрований на Універсальній Товарній Біржі «Сприяння» за номером №1711/01, були укладені під впливом обману, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності або обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Оскільки спірні договори купівлі-продажу є виконаними та на час розгляду даної справи власником спірного майна є ОСОБА_2 , по відношенню до якого наслідки визнання договорів купівлі-продажу спірного майна будуть вкрай негативними та уневажнять його право власності на спірне майно, набуте правомірно, тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання договорів купівлі-продажу спірного майна недійсними слід відмовити в повному обсязі.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 понесені ним судові витрати слід залишити за ним.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 78, 80, 89, 212-215, 258, 263-265 ЦПК України, та ст.ст. 203, 215, 328, 655, 657 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання біржового контракту недійсним, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом 10днів.

Суддя: А. М. Іванченко