Справа № 641/8480/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Губської Я.В., при секретарі Савицькій М.В., за участі представника Харківської місцевої прокуратури №5 - Мархевої О.А., представника Головного управління ДФС у Харківській області - Соіч Ю.Г., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Лагутіна І.В., у підготовчому судовому засіданні по розгляду справи за позовом в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням

Встановив:

06.06.2019 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла вищезазначена цивільна справа на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.05.2019 року для розгляду за підсудністю.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 12.12.2017 року в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 Кравченко А. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Згідно ухвали судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.01.2018 року відкрито провадження по даній справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.04.2019 року скасовано заочне рішення суду від 14.05.2018 року, призначено підготовче судове засідання та ухвалою від 15.05.2019 року направлено для розгляду за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.

З 15.12.2017 року Цивільний процесуальний кодекс України діє в редакції, затвердженій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року.

Згідно п.9 ч.1 розділу ХІII ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В підготовчому судовому засіданні 26.07.2019 року в Київському районному суді м. Харкова при вирішенні питання відповідності цивільного позову, поданого до суду в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області в інтересах держави вимогам ЦПК України встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України в ред. з 15.12.2017 р. та вимогам ст.ст. 119,120 ЦПК України (на момент надходження заяви до суду).

Так, згідно ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач повинен викласти свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, крім іншого: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до вимог ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). До заяви, підписаної представником, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Вимоги, які визначались в ст.ст. 119,120 ЦПК України в загальній частині є аналогічними тим, що викладені у ст.ст. 175,177 ЦПК України.

Всупереч вищенаведеним нормам ЦПК України до поданої до суду в 2017 році заяви від імені в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області не надані жодні повноваження виконуючого обов*язки ОСОБА_2 на представлення інтересів Харківської місцевої прокуратури №5 до суду (наказ, розпорядження або інше). Також, звернено увагу на необхідність надання належних повноважень представника позивача з врахуванням ст.ст. 56-62 ЦПК України.

Крім того, в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави в.о.керівника Харківської місцевої прокуратури №5 в позові зазначає що "... у зв`язку з не здійсненням заходів цивільно - правового характеру, спрямованих на відшкодування шкоди органом контролю, який реалізує державну податкову та митну політику місцева прокуратура звертається до суду з даною позовною заявою…» (6 сторінка позовної заяви).

На підтвердження своїх повноважень для звернення із вказаним позовом долучає повідомлення від 08.12.2017 року Харківської місцевої прокуратури, адресоване Головному управлінню ДФС у Харківській області про те, що відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вони використовують своє право звернення із позовом до суду.

Згідно з ч. 5 ст. 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у конкретній справі.

Насамперед, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". "Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Також, в поданій до суду позовній заяві не вказано повне найменування позивача (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб), відомі номери засобів зв`язку сторін, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; відсутній обґрунтований розрахунок сум, що стягуються; не конкретизований зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні ( в т.ч. не вказано на користь кого стягнути суми); не визначений виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги з зазначенням належних та допустимих доказів, що підтверджують вказані обставини позовних вимог саме до відповідача; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Також, позивачем не посвідчені належним чином докази, які надані до позовної заяви, як це передбачено в ст. 95 ЦПК України.

Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26.07.2019 року заявникові - в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області надано строк для усунення недоліків, зазначених судом позовної заяви в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

05.08.2019 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали суду від 26.07.2019 року.

Дана заява підписана керівником Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області В.Калюга, який в заяві просить: прийняти заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; звільнити прокуратуру від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»; стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області матеріальну шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням у розмірі 1777151 грн.

В судовому засіданні представник Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області за довіреністю від 22.06.2019 року - ОСОБА_3 просила прийняти дану заяву, зазначаючи, що недоліки позову усунуті в повному обсязі.

Представник Головного управління ДФС у Харківській області підтримала заяву Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області та вказувала про можливість пред*явлення вимог від імені Головного управління ДФС у Харківській області до ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви Харківської місцевої прокуратури №5 Харківської області, вказуючи, що недоліки позову усунуті не були, просили залишити позов без розгляду. Також, до суду подали з даного питання письмові пояснення, в яких виклали свої обґрунтування.

Вирішуючи питання відповідності позовної заяви вимогам ЦПК України, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Залишаючи позов без руху, перш за все, суд вказував на те, що невідповідність позову ст.ст. 175,1777 ЦПК України та на ті обставини, що в позові не наведені повноваження заявника (в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 5) та необхідність підтвердження звернення до суду для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч.3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до п.2 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у ч.2 ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

15.07.2015 набрав чинність розділ IV Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, що визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, ст.23, що встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох «виключних» випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 06.02.2019 у справі № 927/246/18.

Таким чином, досліджуючи первісний позов від 12.12.2017 року та заяву про усунення недоліків від 05.08.2019 року, суд приходить до висновку, що прокурор в позовній заяві не зазначає на захист якого саме «інтересу держави», окрім як формальної вказівки на бездіяльність Головного управління ДФС у Харківській області виступає прокурор, та не визначено в чому саме полягає неможливість або неналежність захисту «інтересів держави» саме органом, який має можливість та необхідність захищати свої інтереси та інтереси держави ДФС України в Харківській області.

При цьому суд зауважує, що підстав вважати, що Головне управління ДФС у Харківській області ухилялося або неналежним чином виконувало свої повноваження, не вбачається, оскільки позов прокурором було подано через три місяця після винесення судом ухвали про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 у зв*язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, під час якого ДФС участі не приймало, а лист повідомлення відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Головного управління ДФС датований за 3 дні до дати подання позову до суду без даних про отримання цього листа Головним управлінням ДФС у Харківській області.

На значенні строку, протягом якого суб`єкт владних повноважень не звертався до суду з позовом, як на свідчення відсутності у прокурора підстав звертатися до суду з таким позовом звертає увагу і судова практика, зокрема Харківського апеляційного суду (постанови від 04.06.2019 р. по справі № 645/3784/18, від 16.05.2019 р. по справі № 639/898/19 та ін.).

Крім того, суд зауважує, що Головне управління ДФС у Харківській області активно приймає участь у судових засідання по даній справі, надає письмові та усні пояснення, виявило бажання під час судового розгляду можливість звернення до суду з тими самими вимогами до ОСОБА_4 , а тому доказів небажання їх виконувати свої повноваження матеріали справи не містять.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Пунктом 87 рішення у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, Європейський суд з прав людини повторює, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993). Більше того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer В. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996).

У рішенні по справі «Надточій проти України» від 15.05.2008, суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом («Кресс проти Франції» № 39594/98, «Ф.С.Б. проти Італії» рішення від 28.08.1991, «Т. проти Італії» рішення від 12.10.1992 та «Кайя проти Австрії» рішення від 08.06.2006). Така ж правова позиція Суду висловлена в рішенні у справі «Гурепка проти України (№ 2)» від 08.04.2010.

Також, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Менчінська проти Росії» (рішення від 15.01.2009), суд зауважив, що сама наявність прокурора в судовому процесі порушує ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки прокурор надаючи свої зауваження та міркування, таким чином стає союзником однієї із сторін, що створює відчуття нерівності у іншої сторони. Суд також зазначив, що, хоча прокурор згідно норм процесуального права і мав формальне право на участь у справі, проте дана справа не мала будь-яких особливих обставин, що виправдовувала його участь.

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді спору.

Враховуючи, що нову редакцію Закону України «Про прокуратуру» прийнято саме з метою наближення до міжнародних стандартів, при її застосуванні слід брати до уваги, що зазвичай Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо.

Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу.

Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005).

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

При розгляді принципу рівності сторін, судом враховані і ті обставини, що прокурор, як на підставу подачі даного позову до суду посилається на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.09.2017 року, де саме прокурор, який є заявником в цивільній справі представляв орган обвинувачення по кримінальній справі і де відповідач ОСОБА_1 був обвинуваченим, що також свідчить про порушення рівності сторін та є неприпустимим, враховуючі численні рішення з даного питання Європейського суду з прав людини.

Крім того, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. А оскільки суду наданий лише лист прокурора до ДФС за 3 дні до подачі позову до суду за відсутності даних про отримання цього листа, дотримання процедури звернення за ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викликає сумніви.

У той же час, відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Про такі обставини - звернення самостійно за захистом інтересів держави Головне управління ДФС у Харківській області наголосило в судовому засіданні під час розгляду справи в Київському районному суді м. Харкова, що також розцінюється судом, як заміна прокурором належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Зазначене вище узгоджується з усталеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 24 жовтня 2018 року в справі №304/1196/16, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, в справі №826/15548/18 від 16.07.2019.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник прокурор Харківської місцевої прокуратури № 5 Харківської області не довів належних обґрунтувань підстав звернення до суду для представництва інтересів держави ані під час звернення в грудні 2017 року, ані в серпні 2019 року, що є перешкодою розгляду справи по суті.

Крім того, дослідивши заяву про усунення недоліків, подану 05.08.2019 року до суду, суд зазначає, що і інші недоліки позову, про які суд вказував в ухвалі від 26.07.2019 року заявником не усунуті в повному обсязі.

Так, заявником не посвідчені належним чином докази, які надані до позовної заяви, як це передбачено в ст. 95 ЦПК України, оскільки до.заяви від 05.08.2019 р. від імені ОСОБА_5 додано копії документів, які засвідчені іншою особою, на підтвердження повноважень якої не надано жодного документу, визначеного ст. 56-62 ЦПК України; станом на момент пред*явлення позову до суду 12.12.2017 року повноваження в.о. керівника прокуратури № 5 в розумінні вимог ст. 56 ЦПК України були відсутні, та взагалі, подана до суду заява про усунення недоліків не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, як це передбачено в цих статтях, оскільки не подана позовна заява з дотриманням вимог ч.3 ст. 175 ЦПК України.

На підставі викладеного та враховуючи, що недоліки позовної заяви не усунуті, а позовна заява, подана 12.12.2017 року не відповідає вимогам ст.ст. 175,177 ЦПК України, суд приходить до висновку про залишення позову в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України.

При цьому, суд зазначає, що ані заявник - прокурор, ані орган держави Головне управління ДФС України в Харківській області не позбавлені можливості звернутись з відповідним позовом до суду у передбачених чинним законодавством випадках, з дотриманням вимог ЦПК України та належним обґрунтуванням підстав звернення до суду ( для прокурора).

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 257, 260, 261, 353 ЦПК України,

Постановив:

Позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Харківській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до вимог п. 15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя :