Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 336/7083/15-ц

провадження № 61-24331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Дмитрюк О. В. від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області в складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А. від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем вона сумісно проживала однією сім`єю та вела господарство починаючи з жовтня 1994 року, а з 23 липня 1999 року - перебувала в офіційному шлюбі, який за рішенням суду розірвано 31 жовтня 2012 року. За весь час сумісного проживання з відповідачем, ними було придбано частину домоволодіння часткою 147/400, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у складі: будинок літ. «А», житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м., будинок літ. «Б», житловою площею 29,8 кв.м., загальною площею 40,0 кв.м., гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», вбиральня літ. «Л», замощння літ. «І», паркани № № 5, 6, 7, 10, 11, ворота № № 7, 5, калитка № 11. Під час спільного проживання з відповідачем було проведено поліпшення домоволодіння, яке істотно збільшилося у своїй вартості, а відтак вона має право на компенсацію половини вартості здійснених поліпшень. Також за час перебування у шлюбі ними було також придбано автомобіль марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я відповідача, який також підлягає розподілу.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що 23 липня 1999 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 , який було розірвано за рішенням суду 32 жовтня 2012 року. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить особисто йому на праві приватної власності на підставі: договору дарування від 19 січня 1996 року реєстровий № 4-191 на 153/400 частину домоволодіння; договору дарування від 01 жовтня 2002 року, реєстровий № 3-1053 на 51/400 частин домоволодіння; договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 21 липня 2006 року, реєстровий № 876 на 147/400 частин домоволодіння. Загальна частина домоволодінння, що належить йому складає 351/400 часток. Договір купівлі-продажу був укладений між ним та відповідачем ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Указана частка домоволодіння була придбана ним за власні кошти. На момент оформлення договору купівлі-продажу від 21 липня 2006 року волевиявлення ОСОБА_1 на момент укладення угоди було направлено на набуття прав на вказану частку тільки ним, так як за законом відповідач, як особа, що діяла від імені продавця, не мала права відчужувати вказане майно на свою користь, оскільки вони зі ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Посилаючись на вказані обставини, просив суд, визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «ВАЗ-2104», державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я відповідача, та визнано право власності по Ѕ за кожним із подружжя на вказаний транспортний засіб. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів збільшення вартості майна під час спільного проживання подружжя та не доведено, що домоволодіння істотно збільшилось у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив про те, що немає підстав для висновку про те, що майно (153/400 та 51/400 частин домоволодіння) набуте ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 19 січня 1996 року та від 01 жовтня 2002 року у відповідності до пункту 1,2 частини першої статті 57 СК України істотно збільшилося у вартості за період шлюбу. Щодо частки домоволодіння, яка була придбана відповідачем 21 липня 2006 року, у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 (147/400), то місцевий суд зробив правильний висновок про те, що в силу статей 60, 70 СК України вказана частка домоволодіння становить об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови в задоволенні її позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що право позивача на частину вказаного майна підтверджується змістом частини першої статті 62 СК України, де зазначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, так як відповідач не спростував збільшення отриманого в дар майна, позов підлягає задоволенню.

Судові рішення в частині задоволення первісного позову, та відмови у задоволенні зустрічного позову до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року вказану справу витребувано із Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №3 336/7983/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указану справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1999 року, який між ними був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2012 року.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19 січня 1996 року належить 153/400 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 01 жовтня 2002 року ОСОБА_2 належить 51/400 частина вказаного домоволодіння.

За договором купівлі-продажу частки домоволодіння від 21 липня 2006 року ОСОБА_2 придбав 147/400 частин вказаного домоволодіння.

Таким чином загальна частина домоволодіння, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 складає 351/400 часток.

Позивач заявляла вимоги про розподіл зазначеного будинку шляхом виділення їй у власність частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку - А, житловою площею 28,5 кв.м., загальною площею 53,5 кв.м., сараю літ. Д, зливної ями № 9, 14, будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють погріб з шийкою п-г, замощення - І, прибудови до будинку А -а - 1, гараж літ. Г, будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють сарай літ. М., половини вбиральні літ. Л, ворота № 5, паркани № 12 , 13; частину будівельних матеріалів та конструкцій, що утворюють частину літньої кухні з двох поверхів літ. З-2, а саме кімната на першому поверсі ближча до буд. літ. А, а також кімната над нею на 2-му поверсі ближча до буд. літ. А.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно статті 22 КпШС України, яка діяла на час укладення сторонами шлюбу, майно, набуте подружжям в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Стаття 25 КпШС України передбачала, що якщо майно, яке є власністю одного з подружжя, в період шлюбу значно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат іншого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічним чином ці питання були врегульовані статтею 62 СК України, за якою якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При вирішенні питання про збільшення вартості домоволодіння за рахунок поліпшень, зроблених подружжям під час шлюбу, судом була проведена експертиза, за висновком якої за період з 1994 по 2012 роки зміна характеристик домоволодіння різнонаправлено впливала на його вартість. Так, з одного боку, зростання кількості господарських будівель на території домоволодіння в цілому збільшувало його сукупну вартість. З іншого боку, збільшення матеріального зносу домоволодіння із плином часу призводило до зменшення його вартості.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналогічні висновки містяться у частині першій статті 81 ЦПК України.

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано суду доказів збільшення вартості майна під час спільного проживання подружжя та не доведено, що домоволодіння істотно збільшилось у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обгрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оскільки оскаржувані рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун