Дата документу 23.08.2019 Справа № 324/1582/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/1582/18 Головуючий у 1-й інстанції: Іванченко М.В.
провадження № 22-ц/807/2705/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Пологівського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 29.10.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010, та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач на підставі п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку із цим станом на 31.05.2018 виникла заборгованість в сумі 115844,82грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 11966,69грн., заборгованості за відсотками за період з 29.10.2012 по 30.10.2017 в сумі 103878,13грн.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 29.10.2012 в сумі 115844,82грн. та понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 02 травня 2019 року у задоволені позову відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності, у зв`язку з безпідставним нарахуванням передбачених договором процентів за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування та застосуванням строку позовної давності за заявою відповідача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне та необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи, прийняття рішення без належної оцінки доказів, порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що закінчення строку картки не свідчить про припинення договірних відносин між сторонами. Крім того, зазначено, що підлягали нарахуванню суми, нараховані за останні три роки у межах строку позовної давності. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, та вирішити питання судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 22 липня 2019 року (а.с.154-155), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».

12 серпня 2019 на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Вона повністю не визнає заявлені Банком вимоги, заперечує проти задоволення апеляційної скарги та позову, вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена судом у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, вбачається з матеріалів справи, що 29.10.2012 відповідач ОСОБА_1 звернулася до позивача АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідач ОСОБА_1 засвідчила підписом, що ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді, та висловила згоду, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 11).

У витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» викладені умови надання відповідачу ОСОБА_1 кредиту АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 12).

В розділі 1.1.1. «Терміни і поняття» Умов та Правил надання банківських послуг у п.1.1.1.62 визначене поняття платіжної карти. Платіжна карта - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду карти, яка використовується для ініціалізації переказу коштів з рахунку платника, або відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів та послуг, перерахування коштів з власних рахунків на рахунки інших осіб, отримання грошових коштів в готівковій формі у касах банку, через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених даним договором.

Клієнт використовує платіжні карти в розмірі платіжного ліміту, який відповідає картрахунку, як засіб для безготівкових розрахунків за товари (послуги) для перерахунку коштів з картрахунку на рахунок інших осіб, а також як засіб для отримання готівкових грошових коштів в касах банків, фінансових установ, через банкомати та здійснення інших операцій передбачених згодою сторін та законодавством України.

За Умовами та Правилами надання банківських послуг кредит виданий на строк дії кредитної карти. По закінченні строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя карти про закриття картрахунку, а також за умовами наявних грошових коштів на картрахунку для сплати послуг за виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії), та при дотримання інших умов продовження, передбачених договором.

Відповідно до довідки, наданої позивачем, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 , відповідачу ОСОБА_1 з 29.10.2012 був встановлений кредитний ліміт 0,00грн., з 23.08.2013 збільшений кредитний ліміт до 4700грн., з 16.10.2016 збільшений кредитний ліміт до 12000грн.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу ОСОБА_1 була надана кредитна картка № НОМЕР_1 , яка мала термін дії до 01.2016 року.

Суд першої інстанції вірно встановив, що доказів того, що після закінчення строку дії платіжної (кредитної) карти відповідачем була отримана нова карта, матеріали справи не містять.

За приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-116цс13 від 06.11.2013 року.

Окрім цього, згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 54-56).

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було видано одну кредитну карту № НОМЕР_1 з терміном дії до 01.2016 року.

Судом вірно визначено, що позивач мав нараховувати відсотки за користування кредитом по строк дії кредитної карти - 31.12.2015, розмір яких згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, станом на 31.12.2015 становить 15256,36грн.

З огляду на те, що , що осатаній платіж відповідачем було здійснено 07.08.2015 (а.с.9), а з позовом до суду АТ «ПриватБанк» звернувся лише 30.08.2018 (а.с.46), тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст.257 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах цього суду від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2322цс16.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 травня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: