Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 357/7703/13-ц

провадження № 61-23410св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первинним позовом (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,

треті особи: Перша білоцерківська міська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Міжміське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Шовкопляс О. П. від 30 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Верланова С. М., Воробйової Н. С. від 28 квітня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Перша білоцерківська міська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП БМР «МБТІ»), про розірвання договору довічного утримання та зобов`язання зняти квартиру з реєстрації на ім`я набувача.

Позов мотивований тим, що 09 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Дворко Т. Г., згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала у власність 19/50 частин житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язувалась забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 належним чином договір не виконує, належного догляду за нею не здійснює, не сплачує за користування газом та електроенергію, ОСОБА_1 просила розірвати договір довічного утримання та зобов`язати орган речових прав на нерухоме майно зняти з реєстрації право власності на частину будинку, оформлену на ім`я відповідачки.

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за поліпшення житлових умов шляхом повної перебудови частини житлового будинку ОСОБА_1 , яку вона оцінює у 87 899 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2013 року в задоволенні первинного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первинного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факту невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 договору довічного утримання. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд виходив з того, що такі є похідним від позовних вимог ОСОБА_1 , якій судом в відмовлено в задоволенні позову.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 квітня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2013 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення її позову до ОСОБА_2 , та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано грубі порушення відповідачем пункту другого договору довічного утримання, зокрема щодо матеріального забезпечення. Відповідач не підтримує ОСОБА_1 морально, не забезпечує харчуванням, ліками, не сплачує комунальні послуги за квартиру, не зважає на її потреби. Жоден із свідків не надав переконливих пояснень, що відповідач надавала їй щомісячну допомогу у розмірі 350 грн і така допомога мала системний характер, а не у вигляді періодичних платежів. Також судами не враховано, що відповідач поліпшила житлові умови лише для себе, збудувавши над її частиною будинку другий поверх, а реконструкцію її частини будинку здійснювала за кошти ОСОБА_1 .

Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються ОСОБА_1 тільки в частині вирішення її позову до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, а тому в іншій частині на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряються відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 357/7703/13-ц з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша білоцерківська міська державна нотаріальна контора, КП БМР «МБТІ», про розірвання договору довічного утримання, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, призначено до розгляду.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належало 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 .

06 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Дворко Т. Г., зареєстрований в реєстрі за № 2-3270.

Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй 19/50 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутовиих будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язувалась забезпечувати утримання ОСОБА_1 .

За приписами пункту 2.1 договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу, оцінюється сторонами у суму 350 грн, за їх взаємною згодою.

Пунктом 2.2 договору сторони погодили, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: а) забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у кімнаті площею 10,6 кв. м, позначеної у плані цифрами «1-4» у відчужуваній частині житлового будинку. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службовими приміщеннями частини житлового будинку: б) забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря). Вартість продуктів становить 200 грн на місяць: в) надання побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на 14 днів, ремонт побутової техніки тощо), оцінюється сторонами у сумі 50 грн на місяць; г) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 100 грн на місяць.

ОСОБА_2 у встановлені строки та в необхідному обсязі зобов`язана здійснювати довічно надання матеріального забезпечення та догляду відчужувачеві згідно пункту другого цього договору. До смерті відчужувача не має права укладати щодо майна, яке отримано за цим договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, застави чи іншим способом не передавати майно у власність іншій особі (пункти 3.2.1, 3.2.2 договору).

Згідно із пунктом 3.1.2 договору ОСОБА_1 має право вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором.

Право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору, оскільки згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (пункт 4.6 договору).

Судами, з урахуванням показів свідків встановлено, що ОСОБА_2 забезпечувала ОСОБА_1 продуктами харчування, надавала послуги, здійснила поліпшення житлових умов останньої. На виконання умов пункту другого договору щомісяця надавала ОСОБА_1 обумовлені договором довічного утримання кошти в сумі 350 грн, але позивач відмовляється їх отримувати особисто, тому вказані кошти були направлені на її прізвище шляхом поштового переказу.

Також судами установлено, що 12 березня 2013 року ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну частину житлового будинку відповідно до пункту 4.6 договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суди попередніх інстанцій встановили, що обов`язки по догляду та утриманню відчужувача ОСОБА_2 виконувалися в об`ємі, який передбачено умовами договору. При укладенні договору позивачу було достовірно відомо про всі істотні умови договору, що засвідчується її підписом на договорі довічного утримання, тому її посилання на невиконання відповідачем дій, які не передбачені умовами договору, зокрема щодо обов`язку ОСОБА_2 сплачувати комунальні послуги, не є підставою для розірвання цього договору.

Відтак несплата відповідачем комунальних послуг не може вважатися істотним порушенням ним умов договору довічного утримання, що значною мірою позбавляло відчужувача того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела невиконання або неналежне виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання оспорюваного договору на підставі пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не спростовують висновку судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 квітня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов