Дата документу 20.08.2019 Справа № 336/7277/17
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/7277/17 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
№ провадження 22-ц/807/2284/19 Доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кочеткової І.В.,

Суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

Секретар Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Терсянської сільської Ради Новомиколаївського району Запорізької області про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійсними.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27 квітня 2000 року № 175/103 та державного акту на право приватної власності на землю від 30 травня 2000 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 га на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

13 вересня 2005 року між ним та його матір`ю ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з яким дарувальник подарувала, а обдарований прийняв у дар 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд. Частиною другою пункту 1 договору дарування було передбачено, що житловий будинок, частка якого дарується, знаходиться на земельній ділянці розміром 500 кв. м.

24 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 3/10 частин цього ж будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Вважає, що ОСОБА_2 не мала права укладати з ОСОБА_3 договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, оскільки на час укладання договору дарування 7/10 частин зазначеної земельної ділянки належали йому, а 3/10 частин перейшли до ОСОБА_3 одночасно з укладанням договору між ними договору дарування 3/10 частин будинку, то зазначений договір дарування є недійсним.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 24 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1505. Скасувати державну реєстрацію права власності спірної земельної ділянки, проведену у 2017 і 2014 роках.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дарувальник ОСОБА_2 при укладанні 13.09.2005 року договору дарування 7/10 часток житлового будинку ніякого договору з позивачем щодо земельної ділянки, на якій розташовано будинок, не укладала. Оспорений позивачем правочин не порушує його права як власника 7/10 частин житлового будинку, оскільки ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй на законних підставах Ѕ частку земельної ділянки, вільної від будівель ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані положення ст.377 ЦК України і ст.120 ЗК України. Після укладення 13.05.2005 договору дарування у відповідача ОСОБА_2 автоматично припинилося право власності на 7/10 часток земельної ділянки під будинком з господарськими спорудами, який вона подарувала позивачеві, а тому вона не мала права 04.04.2014р. реєструвати за собою право власності на всю земельну ділянку та 24.04. 2015 дарувати Ѕ частку земельної ділянки ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну каргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлене у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, а зазначені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду, та не є такими, що дають підстави скасувати прийняте рішення судом першої інстанції.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року постанова Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасована з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради від 27.04.2000 року № 175/103 та Державного акту на право приватної власності на землю від 30.05.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 600, 30.05.2000 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 га на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.106).

13.09.2005 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд (а.с.24-26).

24.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також укладено договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1505 (а.с.28-32, 100-102).

Про існування договору дарування 1/2 частки земельної ділянки позивач дізнався із рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2016 року у справі № 336/2087/16-ц, яким було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та встановлено порядок користування земельною ділянкою між сторонами (а.с.34-36).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2016 року у справі № 336/2087/16-ц було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2016 року та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визнання порядку користування земельною ділянкою (а.с.13-18).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Звернувшись до суду із позовом, позивач посилався на те, що з укладенням 13 вересня 2005 року договору дарування 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 останній набув право власності на 7/10 часток земельної ділянки за цією адресою із урахуванням положень частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, а тому оспореним договором дарування 1/2 частки земельної ділянки порушені його права як власника 7/10 частин житлового будинку та земельної ділянки, що є підставою для визнання оспореного договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації.

За змістом статті 377 ЦК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

У відповідності до підпункту «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-У - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16.

Відмовляючи у задоволенні позов, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача оспореним правочином не порушені.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки позивач на підставі договору дарування від 13 вересня 2005 року набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований подарований будинок (7/10 частини).

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що земельна ділянка, площею 0,0503 га, по АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а тому укладення договору дарування 1/2 частки земельної ділянки, співвласником якої є позивач, безпосередньо впливає на його права.

Відповідачами не доведено, що розмір земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачеві 7/10 часток житлового будинку та господарських споруд, та яка необхідна для їх обслуговування, із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, є меншим, ніж Ѕ частка спірної земельної ділянки.

Висновки суду першої інстанції про те, що 29.08.2017р. між сторонами було укладено угоду про поділ земельної ділянки, яку підписано сторонами та справжність підпису на якій посвідчено нотаріально, що свідчить про відсутність порушень прав позивача як власника частини житлового будинку, є помилковими. У порядку, передбаченому ст.209 ЦК України угоду про поділ земельної ділянки в натурі, сторони не укладали. Вказана угода була підписана сторонами після укладання договору дарування земельної ділянки, який позивачем оспорюється у цій справі. Після її підписання позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права і від свого позову не відмовився.

Судом першої інстанції залишено поза увагою пункт 8 договору дарування від 13 вересня 2005 року (а. с. 24) згідно якого зміст статті 120 ЗК України сторонам нотаріусом роз`яснено, а тому укладаючи опорений договір дарування, дарувальник мав би враховувати зміст й наслідки нотаріально посвідченого договору від 13 вересня 2005 року, на підставі якого відбувся перехід прав.

При повторному апеляційному перегляді справи на виконання вимог ст.12 ч.5 ЦПК України з метою перевірки доводів сторін суд запропонував сторонам провести земельну технічну експертизу для визначення розміру земельної ділянки, на якій розташована належна позивачеві нерухомість, і яка необхідна для її обслуговування.

Від проведення будь-яких експертних досліджень сторони відмовилися.

Зважаючи на те, що розмір земельної ділянки, що припадає на належні позивачеві 7/10 часток житлового будинку і господарських споруд, у передбаченому законом порядку не визначався, висновки суду першої інстанції про те, що оспорюваним правочином права позивача не порушені, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону.

На думку апеляційного суду, до вирішення питання про розмір земельної ділянки, що набув позивач у відповідності до вимог ст.ст.120,125 ЗК України і ст.377 ЦК України із прийняттям у дар 7/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, ОСОБА_2 не мала права розпоряджатися Ѕ часткою земельної ділянки, виділеної під будівництво і обслуговування будинку.

Вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, проведену 11.10.2017 р. виконавчим комітетом Терсянської сільської Ради Новомиколаївського району Запорізької області за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 22859742, а також про скасування державної реєстрації права власності на 1/1 земельної ділянки, проведену 04.04.2014 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області за ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 30.05.2000 р., номер запису про право власності 5283668 задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Наявність судового рішення про визнання недійсним договору дарування Ѕ частки спірної земельної ділянки у відповідності до ст.27 вказаного Закону є підставою для скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, проведеної 11.10.2017 р. виконавчим комітетом Терсянської сільської Ради Новомиколаївського району Запорізької області за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 22859742.

Оспорюючи правомірність здійснення державної реєстрації власності на всю земельну ділянку за ОСОБА_2 , проведену 04.04.2014 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, позивач не заявляв вимог про визнання за ним права власності на відповідну частку земельної ділянки, яка перейшла до нього у зв`язку із набуттям права власності на 7/10 часток житлового будинку за договором дарування від 13.09.2005.

Звертаючись до суду із вимогою про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, державного реєстратора як співвідповідача до участі у розгляді справи позивач не залучав. Апеляційний суд не наділений повноваженнями залучати до участі у розгляді справи співвідповідачів, які не приймали участь у розгляді справи у суді першої інстанції, хоча судом вирішувалося питання про їх права і обов`язки.

Вказані обставини унеможливлюють покладання на державного реєстратора будь-якого обов`язку щодо скасування відповідних записів, а тому в зазначеній частині вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій пропорційно частці задоволених вимог у загальному розмірі 2 977, 20грн. , тобто по 1 488,6 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 травня 2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1505.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій по 1 488,60 грн. з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанов складено 21 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: