Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 635/382/17-ц

провадження № 61-9559св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Корзан Наталією Олександрівною, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року у складі судді Назаренко О. В. та постанову апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ( ОСОБА_1 ) у квартирі АДРЕСА_1 , відібрання дитини у відповідача та повернення її за місцем проживання матері.

Позов мотивовано тим, що з липня 2014 року до 21 листопада 2016 року вона проживала зі ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що донька проживає з відповідачем, який у добровільному порядку повернути дитину матері відмовляється, у позасудовому порядку згоди щодо місця проживання дитини вони не дійшли, просила позов задовольнити.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому, з урахуванням уточнень, просив визначити місце проживання доньки з батьком у квартирі АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на доньку ОСОБА_3 у розмірі 2 500,00 грн щомісяця.

Свої вимоги мотивував тим, що з 01 жовтня 2016 року донька проживає з ним, мати дитини участі у її вихованні не приймає, кошти, які отримує як державну допомогу при народженні дитини, витрачає на власні потреби, дитиною майже не цікавиться.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1

Вирішено відібрати малолітню ОСОБА_3 від батька ОСОБА_2 та передати її матері ОСОБА_1 .

В частині відібрання дитини рішення суду допущено до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 , а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, суд першої інстанції керувався положеннями Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція), статтею 161 СК України та виходив із відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір`ю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду Харківської області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року адвокат ОСОБА_2 - Корзан Н. О. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову про визначення місця проживання дитини, позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами проведено неналежний розгляд справи, не встановлено усіх обставин у справі, не досліджено належним чином докази у справі та не надано їм обґрунтованої оцінки, чим порушено основні принципи Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Не взято до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц, постанова від 17 жовтня 2018 року в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року справу витребувано з Харківського районного суду Харківської області.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини встановлені судами

Суди встановили, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 .

З 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, малолітня ОСОБА_5 залишилася проживати з батьком та бабусею - матір`ю ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду наступні докази:

- довідку приватного підприємства «Ясен» від 14 березня 2017 року № 1/14-III-17 згідно з якою малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у медичному центрі «Ваша дитина». Клініку дитина відвідувала разом з батьком (а. с. 35, т. 1);

- довідку з Харківського міського комунального закладу охорони здоров`я «Поліклініка № 23» від 14 березня 2017 року згідно з якою дитина перебуває на обліку в поліклініці з народження. Мати дитини поліклініку не відвідує, так як не проживає з дитиною з тримісячного віку. Утриманням та вихованням дитини займається батько дитини (а. с. 36, т.1);

- копію наказу від 10 березня 2017 року № 34-К згідно з яким відповідач з 10 березня 2017 року працює в ТОВ «Системи прогресивної очистки» менеджером з постачання в адміністрацію (а. с. 39, т.1);

- сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 15 березня 2017 року, виданий комунальним закладом охорони здоров`я «Обласний наркологічний диспансер», серії 12ЯЯФ № 617237 згідно з яким у ОСОБА_2 ознаки наркологічних захворювань не виявлено;

- характеристику, складену комунальним закладом охорони здоров`я «Обласна стоматологічна поліклініка», згідно з якою ОСОБА_1 працює у поліклініці з 2011 року. З 2012 року по 2015 рік працювала на посаді завідуючої лікувального відділення № 1. На теперішній час працює лікарем-стоматологом терапевтом та лікарем-стоматологом хірургом. Характеризується позитивно, володіє високими професійними навичками, вміло користується довіреним їй обладнанням та технікою, користується повагою серед пацієнтів (а. с. 57, т.1);

- довідку, видану комунальним закладом охорони здоров`я «Обласна стоматологічна поліклініка» від 19 грудня 2016 року № 01/1222, згідно з якою ОСОБА_1 з 11 липня 2016 року по 20 квітня 2019 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Також суду надано довідку про доходи позивача;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 листопада 2012 року, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , відповідно до якого власниками квартири АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 , є колишній чоловік ОСОБА_1 та дві доньки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 по 1/3 частини кожний (а. с. 63, т.1);

- сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 13 січня 2016 року, виданий комунальним закладом охорони здоров`я «Обласний наркологічний диспансер», серії 12ЯЯФ № 188113, згідно з яким у ОСОБА_1 ознаки наркологічних захворювань не виявлено.

Відповідно до висновку Департаменту праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 23 травня 2017 року № 324 малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , де для дитини створені належні умови для проживання. Власником квартири є бабуся дитини - ОСОБА_8 , яка допомагає ОСОБА_2 доглядати дитину.

З 01 жовтня 2017 року ОСОБА_1 відвідувала дитину один раз на Новий рік і перебувала у нетверезому стані. З жовтня 2017 року ОСОБА_1 не бере участі у виховані дитини, матеріально не утримує, не цікавиться її станом здоров`я.

Враховуючи вищевикладене, Управління служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_2 .

Таким чином, суди встановили, що малолітня ОСОБА_2 з народження проживає з батьком та бабусею, повністю забезпечена всім необхідним, стоїть на обліку у закладах охорони здоров`я, які відвідує разом з батьком. Батько ОСОБА_2 працює, матеріально забезпечений, характеризується позитивно, до виховання та утримання дитини ставиться відповідально.

Мати дитини ОСОБА_1 з дитиною не проживає з тримісячного віку. Як батько так і мати мають належні умови для проживання та виховання дитини, проте з врахуванням проживання дитини від народження з батьком, участі у її вихованні баби, з врахуванням малолітнього віку дитини, суд вважає що передача малолітньої дитини матері зруйнує безпечне, спокійне та стійке середовище в якому розвивається дитина, буде тим тягарем, який завдасть шкоди інтересам дитини та не може бути виправданим.

З урахуванням встановлених у справі обставин та в якнайкращих інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,суд касаційної інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з батьком ОСОБА_2

Розлучення малолітньої дитини з батьком призведе докорінної зміни сталого життєвого устрою дитини: зміну місця проживання, побутових умов, оточення. Такі наслідки негативно вплинуть на психічний стан малолітньої дитини, яка потребує знаходження у звичному для себе оточенні рідних, яким вона довіряє та до яких відчуває особливу прив`язаність.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що способом захисту прав дитини може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду.

Таким чином, суди попередніх інстанцій в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, не дотрималися норм матеріального права, не врахували висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, дійшли помилкового висновку про зміну місця проживання дитини та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,із матір`ю.

Крім того, аналіз змісту рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду свідчить про те, що суд при вирішенні спору послався на Декларацію прав дитини, яка не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , просив стягнути з останньої аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн щомісяця від дати подання заяви до повноліття ОСОБА_3 .

Суди попередніх інстанцій вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_2 не вирішували, докази на їх підтвердження не досліджували.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суду перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити спір в цій частині.

Таким чином, вирішення справи в частині позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення обставин та перевірки їх доказами та прийняття рішення по суті в цій частині.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Корзан Наталією Олександрівною, задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 доОСОБА_2 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, відібрання дитини, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 .

В частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про стягнення аліментів справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. П. Курило