КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Справа №756/3788/18 Головуючий у І інстанції Луценко О.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року позивачка звернулася до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 06 червня 1997 року, актовий запис № 190 відділу РАГС Радянського району м. Києва по 10 січня 2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний. З вказаного часу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер :04:002:0075), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визначено ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним на автомобіль Mazda 6, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишивши зазначений автомобіль в їх спільній частковій власності. У решті вимог відмовлено.

Також, за період перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , який на даний час вже проданий відповідачем та згідно наданої регіональним сервісним центром МВС в м. Києві довідки вбачається, що автомобіль належить ОСОБА_3 .

Окрім того позивачем було з`ясовано, що заявка на реєстрацію знаку для товарів та послуг «Wonderbox» була продана відповідачем 19 березня 2012року, та у 2014 році відбулося відчуження права власності на даний знак для товарів та послуг.

На підставі вищевикладеного просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 у розмірі 168 750,00грн., грошову компенсацію вартості Ѕ частини майнових прав на знак для товарів та послуг «Wonderbox» у розмірі 10000,00грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Так, зазначає, що висновки суду про те, що спірний автомобіль вже був предметом розгляду судом не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки предметом розгляду був автомобіль Volvo s40, який було придбано відповідачем у червні 2010 року, а предметом розгляду даної справи є автомобіль Volvo XC70, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 .

Також не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду справи не була встановлена дійсна вартість автомобіля Volvo XC70, тоді як в матеріалах справи наявна копія інформаційної довідки ПП «Експерт-Аналітик» про вартість автомобіля станом на 17 вересня 2014 року (день його продажу), згідно з якою вартість автомобіля становить 337500 грн.; копія довідки-рахунку про продаж транспортного засобу та відповіді на адвокатський запит із зазначенням вартості продажу автомобіля, яка становить 148500 грн.; копія звіту про оцінку транспортного засобу станом на 30 січня 2019 року, згідно з яким вартість автомобіля становить 139247 грн. Зазначені документи дозволяють встановити дійсну вартість автомобіля як на день його продажу, так і на день звернення із апеляційною скаргою.

При цьому скаржник зазначає, що вартість, яка зазначена у довідці-рахунку не може бути взята судом до уваги, так як вартість автомобіля в довідці-рахунку була занижена з метою ухилення від поділу майна. Висновок про заниження вартості продажу автомобіля у довідці-рахунку також підтверджується звітом про оцінку транспортного засобу, який було надано відповідачем під час розгляду справи.

Також невірними на думку суду є висновки щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки позивачкою здійснювалися заходи щодо пошуку автомобіля та прав на знак для товарів та послуг, що були набуті під час шлюбу та зареєстровані на відповідача, однак нічого не було виявлено, так як на момент пошуку вони вже були відчужені, про що позивачці відомо не було. У грудні 2017 року позивачка звернулася до адвоката, який повідомив їй, що на день звернення до суду з позовом відповідач у справі вже продав спірне майно, а тому саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки Volvo, модель XC70, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 у розмірі 168750 грн.; грошову компенсацію вартості Ѕ частини майнових прав на знак для товарів та послуг Wonderbox (номер свідоцтва 169556) у розмірі 10000 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., а також судовий збір сплачений при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку визначеного Київським апеляційним судом, н адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 в якому зазначено, що позивачка у справі на момент розгляду справи №369/9327/15 щодо поділу майна подружжя володіла різними засобами для захисту свого права для підтвердження придбання спірного автомобіля у період шлюбу. Окрім того, під час розгляду вказаної справи судом першої інстанції вже було розглянуто вимоги позивачки про поділ майна подружжя щодо спірного транспортного засобу, який було придбано у шлюбі. Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є співвласником спірного транспортного засобу та має право на відшкодування половини вартості автомобіля.

Також в оскаржуваному рішенні суду було вірно зазначено, що позивачкою не було надано доказів вартості транспортного засобу, оскільки інформаційна довідка ПП «Експрес-Аналітик» не визначає вартість автомобіля на дату стягнення грошової компенсації та не містить будь-якої іншої інформації щодо транспортного засобу та його характеристик, які б враховувалися при визначенні його ринкової вартості.

Окрім того, позивачці було достеменно відомо про наявність торговельної марки, що підтверджується заявою про збільшення позовних вимог під час розгляду цивільної справи №369/9327/15, окрім того інформація щодо торгівельної марки є загальновідомим фактом та оприлюднена невизначеному колу осіб на сайті ДП «Український інститут інтелектуальної власності» та в журналі Forbes №4 за квітень 2014 року, а тому судом першої інстанції було вірно застосовано в цій частині позовну давність.

На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу про повернення заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 06 червня 1997 року, актовий запис № 190 відділу РАГС Радянського району м. Києва по 10 січня 2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний. З вказаного часу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть ( а.с.14).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер :04:002:0075), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визначено ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним на автомобіль Mazda 6, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ,залишивши зазначений автомобіль в їх спільній частковій власності. У решті вимог відмовлено( а.с.30-35).

За період перебування у шлюбі відповідачем було придбано автомобіль марки Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

За даними реєстраційної картки ТЗ вбачається, що автомобіль марки Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 було продано ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку №ВІА753080 від 17 вересня 2014 року (а.с. 40).

Відповідно до відповіді Міністерства внутрішніх справ України №31/26-205Аз від 27 березня 2018 року на адвокатський запит, вбачається, що ОСОБА_2 був власником транспортного засобу Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 з 01 лютого 2011 року по 17 вересня 2014 року (а.с. 124).

За даними офіційного бюлетеня №19, книга 2, 2014 року, вбачається, що ОСОБА_2 був власником торгової марки Wonderbox (номер свідоцтва НОМЕР_4 ) (а.с. 53). Відповідно до офіційного бюлетеня №6, книга 2, 2015 року, власником торгової марки Wonderbox (номер свідоцтва НОМЕР_4 ) вже є ОСОБА_5 (а.с. 55).

Відповідно до договору про передачу виключних майнових прав на знак для товарів та послуг від 29 липня 2014 року ОСОБА_2 , який є власником виключних майнових прав на знак для товарів і послуг №169556 передав їх у співвласність ОСОБА_5 (а.с.100-102).

Відповідно до договору про передачу виключних майнових прав (прав власності) на знак для товарів та послуг від 29 грудня 2014 року ОСОБА_2 передав за винагороду у розмірі 100 грн. ОСОБА_5 всі виключні майнові права на знак для товарів і послуг за №169556 (а.с. 103-105).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача вартості Ѕ частини автомобіля Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 суд першої інстанції виходив з того, що сторонами у справі не доведена його ринкова вартість, питання про встановлення вартості спірного авто під час судового розгляду справи сторонами не порушувалося.

Однак колегія суддів не може повною мірою погодитися з вказаними доводами суду першої інстанції виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи №369/9324/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, предметом поділу серед усього іншого майна був автомобіль Volvo s40, в поділі якого було відмовлено з тих підстав, що позивачем не було доведено факт наявності на праві власності вказаного автомобіля у відповідача та те, що вказане авто було придбано за час шлюбу.

Предметом позову у даній справі є компенсація вартості Ѕ частини автомобіля Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Зазначені обставини свідчать про те, що на момент розгляду цивільної справи №369/9324/15 вказаний автомобіль не був предметом поділу спільного майна подружжя.

Окрім того, наявність у власності вказаного автомобіля не заперечується і відповідачем у справі, яким під час розгляду справи в суді першої інстанції було надано розписку ОСОБА_3 від 11 вересня 2018 року відповідно до якої останній підтверджує, що 17 вересня 2018 придбав у ОСОБА_2 автомобіль Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 155).

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловленої у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка надала суду інформаційну довідку Приватного підприємства «Експерт-Аналітик» від 07 березня 2018 року відповідно до якої орієнтовна середня ринкова вартість спірного автомобіля станом на 17 вересня 2014 року складає 337500 грн. (а.с.41-44) Як вбачається із вказаної довідки, визначення вартості автомобіля було здійснено після його відчуження без його огляду, на підставі статистичних даних та Бюлетеня автотоварознавця № 78 за серпень 2014 року, які мають схожі технічні характеристики.

Відповідач, в свою чергу, крім рахунку-фактури, надав суду Звіт про оцінку транспортного засобу № 30/01 від 30 січня 2019 року, відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля станом на дату оцінки складає 139247 грн. Як вбачається із даного звіту оцінювачам оглядався спірний автомобіль і звіт зроблений із застосуванням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2013 року № 142/5/2092.

З врахуванням наведеного, оскільки наданим відповідачем звітом встановлена дійсна ринкова вартість спірного автомобіля на час розгляду справи, тому суд безпідставно не прийняв цей звіт до уваги, пославшись на те, що матеріалами справи не доводиться ринкова вартість спірного автомобіля.

Судова колегія не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд має брати до уваги інформаційну довідку про вартість автомобіля станом на 17.09.2014 року, оскільки відповідно до наведених вище Постанови Пленуму Верховного Суду України та правових висновків Верховного Суду, визначення ринкової вартості проводиться на час розгляду справи, а не на час продажу майна.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині компенсація вартості Ѕ частини автомобіля Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки слід стягнути вартість Ѕ частини спірного автомобіля у розмірі 69623 грн., що становить половину вартості від зазначеної в Звіті про оцінку транспортного засобу № 30/01 від 30 січня 2019 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування вартості Ѕ частини майнових прав на знак для товарів та послуг, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою було пропущено строк звернення до суду із захистом свого порушеного права, оскільки з наступного дня після розірвання шлюбу позивачці стало відомо про порушення її права у спільній власності на майно подружжя, що призвело до пропуску трирічного строку права звернення до суду з відповідною вимогою.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації Ѕ вартості продажу знаку для товарів та послуг з підстав спливу позовної давності, однак колегія суддів не погоджується з початком перебігу позовної давності, який встановлений судом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведених норм, на час розірвання шлюбу у спільній сумісній власності подружжя перебував знак для товарі та послуг Wonderbox. Однак право позивачки було порушене не з часу розірвання шлюбу, а з часу, коли вона могла дізнатись про порушення її права, тобто про відчуження відповідачем виключеного майнового права. Відповідач відчужив виключне майнове право на знак для товарів та послуг 29 липня 2014 року і 10 жовтня 2014 року здійснена публікація в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесено до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості про передачу права власності на знак, відповідно до яких право власності на знак для: послуг класу 35, на які зареєстровано знак, свідоцтво України № НОМЕР_4 передано у співвласність ОСОБА_5 . Оскільки ці дані було у загальному вільному доступі, позивачка могла дізнатись про порушення свого права з 10 жовтня 2014 року, отже перебіг позовної давності розпочався з 15 жовтня 2014 року і завершився 15 жовтня 2017 року. Однак позов був пред`явлений лише в березні 2018 року.,тобто після спливу позовної давності.

Оскільки судова колегія скасовує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, тобто рішення по суті спору, колегія має розглянути заяву про застосування позовної давності і до цих вимог. Однак позовна давність за цими вимогами,на думку колегії суддів, не спливла. Як вбачається із матеріалів справи, автомобіль був відчужений відповідачем 17 вересня 2014 року. Однак даних про те, що позивачка з цієї дати знала, або могла знати про порушення її прав матеріали справи не містять, отже перебіг позовної давності за цими вимогами розпочався з дати отримання даних про відчуження автомобіля, а саме з 20.03.2018 року (а.с. 124)

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З врахуванням наведеного , судова колегія вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи щодо позовних вимог про компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля , що призвело до неправильного вирішення спору, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації вартості майнових прав на знак для товарів та послуг у зв`язку із спливом позовної давності , рішення суду підлягає залишенню без змін.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, з урахуванням частини задоволених позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.

Так, заявлена ціна позову становила 178750 грн., колегією суддів вирішено задовольнити позовні вимоги в частині та стягнути на користь позивача 69623 грн., у відсотковому співвідношенні частина задоволених позовних вимог становить 38,95 % = ((69623/178750)*100).

Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що становить 38,95 % від сплачених позивачем сум, а саме за звернення до суду з позовною заявою з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 696 грн. 23 коп. = ((38,95 *1787,50)/100), де 1787,50 - сплачена сума судового збору при зверненні до суду з позовом, та за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 1044 грн. 35 коп. = ((38,95*2681,25)/100), де 2681,25 - сума сплаченого судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат понесених нею на правову допомогу, то останньою на підтвердження таких витрат не було надано належних та допустимих доказів, а саме: не надано суду детального опису виконаних робіт, не надано акту приймання-передачі виконаних робіт, доказів на підтвердження сплати адвокату відповідної суми грошових коштів, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні достатні правові підстави для вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 82, 137, 141, 367, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини Volvo, модель ХС70, 2007року випуску, номер кузова НОМЕР_2 у розмірі 69623 грн.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1740 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач:ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя-доповідач

Судді: