Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 695/1264/19

номер провадження 2/695/854/19

23 грудня 2019 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю секретаря Оніщенко Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що батькові позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша частина вказаного домоволодіння належить брату ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що стверджується також свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

Позивач наполягає, що ОСОБА_2 своєю частиною будинку не користується з 2000 року, позивач постійно проживає в ньому та самостійно утримує його в належному стані, сплачує комунальні послуги, проводить поточні та капітальні ремонти. Відповідач своєю частиною домоволодіння не користуються, в ньому не проживає, будь-яких робіт по його утриманню не проводить.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , а тому після його смерті відкрилася спадщина на майно до складу якого, серед іншого, входить вказана вище частина будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Весь цей час позивач, як повноправний власник відкрито та на законних підставах користується зазначеним будинком, здійснює його будівництво та поточний ремонт, а тому вважає, що він спадщину після смерті свого батька прийняв шляхом спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем, окрім того оскільки відповідач у своїй частині будинку не проживає з 2000 року та нею не користується, то позивач набув права власності на нього за набувальною давністю.

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Позивач позовні вимоги підтримав та звернувся до суду із заявою, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не прибув, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку визначеному чинним законодавством, в тому числі шляхом оголошення на сайті суду, однак не повідомив про причини неявки та не надав заяву про розгляд справи у його відсутність, відзив не подав.

За таких обставин, на підставі ст. 223 ЦПК України, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи заяву позивача розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи заочно на підставі ухвали суду від 07.11.2019 року.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення.

При цьому суд виходить з наступних підстав.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 28.10.2011 року за №1388 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 успадкували по 1/2 частині житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 .

Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_1 від 16.06.2016 року) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №189.

Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_2 від 05.10.1971 року), ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 .

Таким чином судом встановлено, що позивач, на підставі ч. 1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.

Відповідно до загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до постанови державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.03.2019 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , відмовлено, в тому числі у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на дане майно.

Як вбачається із копії витягу про державну реєстрацію прав, який виданий Золотоніським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за №35022403 від 01.08.2012 року ОСОБА_3 належить 1/2 частина будинку , що знаходиться по АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину від 28.10.2011 року.

Факт належності ОСОБА_3 вказаної частини домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 стверджується також копією вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 28.10.2011 року за №1388, а також даними технічного паспорту.

Суд бере до уваги, що вказані вище правовстановлюючі документи були видані спеціально уповноваженими органами та установами, належним чином зареєстровані та сумнівів у своїй достовірності не містять.

Таким чином факт належності спадкодавцю вказаної частини домоволодіння стверджується матеріалами справи, а відсутність оригіналів відповідних документів не може позбавити права позивача на нього.

Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину.

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається із копії спадкової справи №170/2016, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , після смерті останнього позивач є єдиним спадкоємцем хто прийняв спадщину та звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою про оформлення своїх спадкових прав.

Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , а оскільки оригінали правовстановлюючих документів відсутні, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном.

Із вказаного вище свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2011 року вбачається, що спадщину у вигляді житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 в рівних частках прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Як вбачається із довідки голови квартального комітету №26 від 16.01.2019 року за №24 ОСОБА_1 фактично проживає в домоволодінні що знаходиться по АДРЕСА_1 із дружиною та дочкою, утримує будинок та прибудинкову територію, робить поточні ремонти та оплачує комунальні послуги. ОСОБА_2 за вище вказаною адресою ніколи не був зареєстрований та ніколи не проживав.

Окрім того із письмових пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що останні є сусідами ОСОБА_1 , який постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 . Окрім того співвласником вказаної частини будинку є ОСОБА_2 , який за вказаною адресою не зареєстрований та фактично не проживає з 2000 року. ОСОБА_1 вказаний будинок обслуговує самостійно, сплачує комунальні послуги, робить ремонти, доглядає за прибудинковою територією та утримує її в належному стані. ОСОБА_2 жодного разу не приїздив та не приходив до вказаного будинку, жодних коштів на його ремонт чи обслуговування не надавав.

Таким чином судом встановлено, що позивач по справі відкрито та добросовісно користується вказаним будинком весь цей час, здійснює догляд за ним.

Отже склалася ситуація коли позивач належно, відкрито та добросовісно користується переданим йому нерухомим майном, а інші співвласники вказаним майном не користуються, про нього не дбають, а їх місце знаходження не відоме.

Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У справі, яка розглядається судом вбачається, що позивач проживав у вказаному домоволодінні на законних підставах, користується таким майно, здійснює за ним догляд та будівництво.

Відповідач вказаним майном не користується взагалі, про нього не турбується, долею останнього не переймаються, а тому фактично вбачається, що власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин.

Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.:

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9);

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11);

Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК.

Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12);

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13)

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14).

Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК):

«У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволодів вказаним будинком та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном, то суд вважає, що останній набув права власності на частину такого майна, яка належить відповідачу, за набувальною давністю.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до повного задоволення.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 344, 346, 1268 ЦК України та

ст.,ст. 76, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за набувальною давністю задовольнити повністю.

Визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іден. код НОМЕР_3 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іден. код НОМЕР_3 , право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 .

Рішення може бути переглянуте Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в порядку визначеному ч. 4 ст. 287 та ст. 288 ЦПК України до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Середа Л.В.