ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7540/19 Справа № 205/8012/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору, скасування його державної реєстрації та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 27.01.2007 року по 02 грудня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . В період шлюбу 26 серпня 2008 року за спільні кошти сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Значну частину коштів на придбання вказаної квартири були взяті від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала позивачці на праві спільної сумісної власності.

Довіреністю від 24.03.2014 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_5 здійснювати певні дії від його імені, яка діючи в інтересах останнього 11 квітня 2014 року продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Під час укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від нотаріуса і покупців було приховано, що квартира є спільною сумісною власністю, що порушує права позивачки як співвласника.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір-купівлі продажу квартири від 11.04.2014 року; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.2-8).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору, скасування його державної реєстрації та визнання права власності відмовлено (том 1 а.с. 169-172).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги та вирішити питання щодо судових витрат (том 1 а.с. 196-199).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя (том 2 а.с. 8-13).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року без змін (том 2 а.с. 34-36).

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року касаційну ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с. 131-134).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що в період із 27 січня 2007 року по 02 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.11, 15).

26 серпня 2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с.14, 109).

11 квітня 2014 року ОСОБА_2 в інтересах якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_5 , уклав договір купівлі-продажу із ОСОБА_6 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с.16,17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції зазначив, що спірна квартира була придбана у період шлюбу подружжя, але за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 , а тому це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав прав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду (справа № 372/504/17, постанова від 21.11.2018 року).

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до положень ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, зокрема зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Так, апеляційним судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 27 січня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.11).

26.08.2008 року згідно договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру яка розташована у АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 14).

02 грудня 2011 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (том 1 а.с. 15).

12 листопада 2013 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права квартири особистою приватною власністю задоволені.

11 квітня 2014 року ОСОБА_2 в інтересах якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_5 , уклав договір купівлі-продажу із ОСОБА_6 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 (а.с.16,17).

14 травня 2014 року ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська заочне рішення було скасоване, а справу призначено до розгляду (том 1 а.с. 19).

16 вересня 2014 року рішенням Ленінським районним судом м.Дніпропетровська квартиру АДРЕСА_1 визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 (том 1 а.с. 21-24).

25 листопада 2014 рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року скасовано. ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено (том 1 а.с. 24-25).

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що квартира, яка розташована у АДРЕСА_3 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Оскільки спірна квартира, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке після розірвання шлюбу не припинилося, була відчужена без письмової та нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , то договір купівлі-продажу квартири, який укладений між ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 та з іншої сторони ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , який посвідчений 11.04.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 429 в силу ст. ст. 203,215 ЦК України є недійсним.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є річними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором.

Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ОСОБА_9 по 1/2 частині квартири кожному.

Що стосується вимог позивача про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на квартиру яка розташована у АДРЕСА_3 , то вони задоволенню не підлягають оскільки договір купівлі-продажу квартири, який укладений між ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 та з іншої сторони ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , який посвідчений 11.04.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 429 визнаний судом недійсним, що є підставою для скасування державної реєстрації та додаткового вирішення це питання не потребує.

Таким чином, колегія суддів судової палати погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та невірно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Виходячи з наведеного, рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, з вищезазначених підстав.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по по 4030 грн. 06 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору, скасування його державної реєстрації та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (РНОНМ НОМЕР_1 ), яка складається з 1,2- коридори, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7,8 житлові кімнати, 9-шафа, І-балкон, загальною площею 73,9 кв.м., житлова площа 50,3 кв.м.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який укладений між ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 та з іншої сторони ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , який посвідчений 11.04.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 429.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 (РНОНМ НОМЕР_1 ), яка складається з 1,2- коридори, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7,8 житлові кімнати, 9-шафа, І-балкон, загальною площею 73,9 кв.м., житлова площа 50,3 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі по 4030 грн. 06 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: