Постанова

Іменем України

20 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 369/10179/17

провадження № 61-9866св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Світлана Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді

Пінкевич Н. С., від 30 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М., від 09 квітня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова С. В., про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1995 році її бабуся ОСОБА_6 придбала садовий будинок по АДРЕСА_1 . Вся її родина відносилась до цього будинку як до сімейної цінності, на всі свята збирались саме в ньому. У 1998 році бабуся приватизувала земельну ділянку. На випадок своє смерті бабуся склала заповіт, яким цей садовий будинок і земельну ділянку заповідала їй. Після смерті бабусі вона успадкувала вказані садовий будинок та земельну ділянку. Вказувала, що у 2001 році вона познайомилась з ОСОБА_2 , з яким почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2012 році вона запропонувала відповідачу зробити реконструкцію у цьому будинку та переїхати туди жити. Через відсутність достатніх грошових коштів будівництво вели самочинно, яке закінчили у 2014 році і переїхали до будинку. У грудні цього ж року відповідач почав її вмовляти переоформити будинок та земельну ділянку на нього, вказуючи, що це тимчасово, необхідно для роботи, з метою показати, що він має нерухомість, а згодом в найкоротший час він переоформить знову все на неї. Вона йому вірила та бажала зберегти сім`ю, а відповідач так поспішав переоформити все на нього, що домовився про зустріч у нотаріуса

на 30 грудня 2014 року. Також зазначила, що у цей період у неї був важкий психологічний стан, пов`язаний із спогадами про бабусю. Після оформлення договорів, відповідач змінив своє відношення до неї, почав бити, провокував скандали. 16 вересня 2017 року вона не змогла потрапити до будинку, оскільки відповідач замінив замки та вказав, щоб вона звільнила будинок, адже він в неї його купив, хоча жодних грошових коштів від нього вона не отримувала. Вказувала, що вона ніколи не мала наміру продавати будинок, оскільки там проживала, дбала про будинок та земельну ділянку, проводила ремонт, прибирала подвір`я, тому вважає, що оспорювані договори є недійсними, оскільки відповідач ввів її в оману. Крім того, ці договори є фіктивними.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0717 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , садове товариство «Медик», кадастровий номер :01:028:0119, з цільовим призначенням для ведення садівництва, укладений 30 грудня 2014 року між нею та

ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку по АДРЕСА_1 , садове товариство «Медик», укладений 30 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_2 , розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :01:028:0119.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження введення її в оману, а також того, що відповідач не мав наміру отримати у власність спірні земельну ділянку та будинок і не сплатив їй грошові кошти за оспорюваними договорами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного судувід 09 квітня 2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня

2018 року у частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 25 тис. грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що приватний нотаріус перед посвідченням правочинів надала проекти договорів сторонам, що підтвердила позивач. Після прочитання договорів купівлі-продажу сторонами нотаріусом було роз`яснено правові наслідки, які настають після укладання договорів. Сторонами було підписано оспорювані договори.Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновок суду першої інстанції про відмову у відшкодуванні судових витрат відповідача на правничу допомогу спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме: детальним розрахунком понесених витрат із зазначенням дати і виду процесуальних дій, вчинених адвокатом, а також оригіналом квитанції про сплату вказаних послуг.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, а також вирішити питання про розподіл судових витрат, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, проте позивач не мала наміру продавати спірні будинок та земельну ділянку і не отримувала за них грошові кошти. Заявник вважає, що суди безпідставно відхилили докази на підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що витрати на правничу допомогу не відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт, є необґрунтованими та неспівмірними з предметом спору та складністю справи.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзивах на касаційну скаргу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова С. В. та ОСОБА_2 просять залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові

рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

25 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 жовтня 1995 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу садового будинку по АДРЕСА_1 .

04 вересня 1998 року ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

31 жовтня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті вищевказана майно заповідала ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

16 березня 2009 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0717 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , садове товариство «Медик», кадастровий номер :01:028:0119, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

16 березня 2009 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину на садовий будинок по АДРЕСА_1 , садове товариство «Медик».

30 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0717 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , садове товариство «Медик», кадастровий номер :01:028:0119, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

30 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу садового будинкупо АДРЕСА_1 , садове товариство «Медик».

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК Українифіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваних позивачем договорів купівлі-продажу від 30 грудня 2014 року недійсними з підстав фіктивності підтверджується матеріалами справи та фактичними обставини, встановленими судами обох інстанцій. Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність відсутності в обох сторін наміру щодо реального переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу садового будинку

від 30 грудня 2014 року продаж майна за домовленістю сторін вчиняється

за 90 517 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором. За змістом договору купівлі-продажу земельної ділянки

від 30 грудня 2014 року продаж за домовленістю сторін вчинено

за ціну 50 204 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за цими договорами та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру. Належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин позивачем суду не надано.

Крім того, своїми підписами сторони засвідчили, що оспорювані договори вчиняються з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивними), не приховують іншого правочину (не є удаваними) і спрямовані на настання реальних наслідків, які обумовлені в них (пункт 10 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2014 року, пункт 5.7 договору купівлі-продажу садового будинку від 30 грудня 2014 року).

Позивачем також не доведено укладення спірних правочинів під впливом обману.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи були порушені норми матеріального або процесуального права, не спростовують правильних по суті судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста

стаття 137 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою під час розгляду справи у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції врахував вимоги статей 133, 137, 141 ЦПК України, дослідив письмові докази, надані на підтвердження понесення витрат (копію договору та додаткових угод до нього, ордеру, акту, квитанції), та обґрунтовано виходив з їх доведеності. Позивач не заявляла клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також не довела їх неспівмірність у цій справі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 30 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович