П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/2462/18

Номер провадження 22-ц/804/2108/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Гаврилової Г.Л., Кочегарової Л.М.,

Секретар - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року, у складі судді Писанець Н.В., повний текст рішення виготовлений 08 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку майна,

В с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право власності на ? частку будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 2001 року по 2013 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час знаходження у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 вони побудували спірний житловий будинок, право власності на який в реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано на ім`я чоловіка ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу до дня смерті ОСОБА_4 вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, та у неї не виникало потреби у виділі належної їй частки у спільному майні.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 14 червня 2018 року до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, у якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 .

Ухвалою цього ж суду від 20 вересня 2018 року виключено з участі у розгляді справи первісного відповідача ОСОБА_3 , як неналежного відповідача у справі. Визначено вважати належним відповідачем у справі залученого ухвалою суду співвідповідача - ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи позивач змінила позовні вимоги, пред`явив позов до ОСОБА_2 , та просила визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; Визнати за ОСОБА_1 право на ? частку в праві спільної сумісної власності на спірний будинок. Також просила відшкодувати їй понесені судові витрати.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та вважаючи рішення суду таким, що винесено із порушенням норм матеріального і процесуального законодавства, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вона з останнім перебувала в шлюбних відносинах, вела з ним спільне господарства та ніхто не оспорював її право на вказаний будинок.

Усі оригінали правовстановлюючих документів знаходять у неї і за необхідності вона може їх надати для огляду.

Суд відмовив у прийнятті від неї доказів щодо спільного проживання з ОСОБА_4 та доказів щодо витрат на його поховання.

Оскільки єдиний спадкоємець померлого - ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори за отриманням спадщини, вона вимушена була звернутися до суду за захистом свого права власності - на частку у спільному майні подружжя.

Судом невірно застосовано до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності з дати розірвання шлюбу, оскільки у даному випадку його необхідно застосовувати з моменту порушення її права на володіння та користування майном, а саме з 20 листопада 2017 року, коли мати померлого чоловіка, ОСОБА_3 не впустила її до будинку. Вважає, що початок строку позовної давності слід обчислювати з цієї дати.

Крім того, представник відповідача надав заяву про застосування строку позовної давності безпосередньо у день суду, суд не повідомив про суть заяви, не ознайомив з нею, не роз`яснив наслідки застосування строку позовної давності та не надав можливості надати заперечення на неї.

Відповідно до положень статті 360 ЦПК України відзив на апеляційну скаргу відповідачем не наданий.

В судовому засіданні апеляційного суду 31 липня 2017 року позивач надала пояснення аналогічні доводам апеляційної скарги, вона мала доступ до спірного будинку до 2016 року, ключі від нього у неї знаходяться по сей день. Підтвердила пояснення відповідача, що спірний будинок чоловік почав будувати з колишньою дружиною, на час реєстрації нею шлюбу з ОСОБА_4 вже були збудовані стіни, перекриття, дах. Разом з останнім вони провели оздоблення стелі, встановили пластикові вікна, двері, підвели до будинку газ, воду, збудували огорожу, залили поли. Стіни до сього часу не оштукатурені. Оскільки в будинку ще неможливо проживати, вона з чоловіком проживала в будинку, що належить свекрові, який в технічному паспорті значиться піл літ. Б-1, а остання проживала в належній їй квартирі. Після розірвання шлюбу вона з ОСОБА_4 знаходилась в фактичних шлюбних стосунках, вели спільне господарство, мати чоловіка переселилася у свій будинок, а вона з чоловіком - у належну їй квартиру. Коли помер чоловік вона приймала участь у його похованні, у неї знаходяться правовстановлюючі документи на спірний будинок, ключі та до листопада 2017 року вона мала доступ до цього будинку.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду 31 липня 2017 року пояснила, що спірний будинок був збудований її батьком ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_5 . На час розірвання між останніми шлюбу, будинок був зведений, а саме стіни, перекриття, дах, стояли дерев`яні вікна. Під час шлюбу позивача з ОСОБА_4 були поміняні дерев`яні вікна на пластикові, але кошти надавались матір`ю останнього, ОСОБА_3 , остання є власником будинку, який відповідно до технічного паспорту значиться під літ.Б-1, будівля якого входить до складу житлового будинку, зареєстрованого на сей час за ОСОБА_4 . Вважає, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя та позивач не має права на ? частку будинку, так як він не був побудований за спільні сумісні кошти позивача та ОСОБА_4 .

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд закінчує розгляд справу без участі сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи (а.с.209). Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 221).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача в судовому засіданні 31 липня 2019 року, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, заперечення відповідача та її представника - ОСОБА_5 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, дослідив матеріали інвентарної справи № 784/289, квартал 25 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Але зазначеним положенням рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно пункту другому частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини першої статті 376 ЦПК України, є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 06 березня 2001 року по 22 березня 2013 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується рішенням про розірвання їх шлюбу Волноваського районного суду Донецької області від 12 березня 2013 року.

Під час шлюбу, ними був збудований жилий будинок АДРЕСА_1 , який було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 08 листопада 2005 року на ім`я чоловіка - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Володимирівською селищною радою 08 листопада 2005 року.

Відповідно до даних свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 13 листопада 2017 року, виданого виконкомом Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період з 22 березня 2013 року - часу набуття рішенням суду про розірвання шлюбу- до моменту звернення до суду з даним позовом - 23 квітня 2018 року - питання щодо поділу майна подружжям ОСОБА_4 не вирішувалось, судових рішень з цього приводу ухвалено не було.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя на спірний будинок, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя закінчився в 2016 році, тобто три роки з моменту розірвання шлюбу та позивач не просив його поновити. А представником відповідача надано письмову заяву про застосування до вимог позивача наслідків спливу позовної давності. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на ? частину спірного будинку є похідними від основної, то вони також не підлягають задоволенню.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитися повністю враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 06 березня 2001 року знаходились в шлюбі, який був зареєстрований Володимирівською селищною радою Волноваського району Донецької області (а.с.4).

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 12 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.5).

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області від 05 жовтня 2005 року НОМЕР_2 вирішено зареєструвати з 05 жовтня 2005 року в БТІ м. Волноваха об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 163,164).

Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок НОМЕР_2 від 08 листопада 2005 року, виданого Володимирівською селищною радою на підставі рішення виконавчого комітету Володимирівської селищної ради від 05 жовтня 2005 року № 131 (а.с.9, 10).

22 березня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (а.с.4 зворот)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що виконкомом Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області вчинено актовий запис за № 96 (а.с.6).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина 4 статті 65 СК України).

У частині 2 статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно зі статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини 1 статті 261 ЦК України).

У пункті 15 (абз. 3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина 2 статті 72 СК України).

Вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Як вбачається з пояснень позивача після розірвання шлюбу вона з чоловіком не вирішувала питання щодо поділу спірного будинку, підтримувала фактичні шлюбні стосунки, за життя ОСОБА_4 вона мала доступ до цього будинку, у неї знаходилися ключі. Про порушення свого права вона дізналась лише у листопада 2017 року, коли свекров не впустила її до будинку.

Факт знаходження у позивача ключів від спірного будинку та можливість доступу до нього не заперечувала в апеляційному суді відповідач.

На зазначене вище суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки про порушення свого права як співвласника позивачу не було відомо до часу припинення доступу до будинку у листопада 2017 року.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено на неповно з`ясованих обставин справи та неправильно судом застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи по суті заявлені позивачем вимоги про визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 та про визнання за нею права власності на ? частку вказаного будинку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пояснень позивача в апеляційному суді, на час реєстрації нею шлюбу з ОСОБА_4 , останній з колишньою дружиною звів стіни будинку, зробили перекриття, дах. Разом з останнім вони здійснили оздоблення стелі, встановили пластикові вікна, двері, підвели до будинку газ, воду, збудували огорожу, залили поли.

Отже, під час розгляду справи, позивач не довела, що спірний будинок був придбаний нею та ОСОБА_4 за спільні сумісні кошти, та що він є спільним сумісним майном, в якому їй належить ? частка.

Більш того, вона підтвердила, що спірний будинок був зведений ОСОБА_4 ще до шлюбу з нею, під час знаходження у шлюбі з колишньою дружиною.

Факт реєстрації спірного будинку на праві власності за ОСОБА_4 та видачі на його ім`я свідоцтва про право власності на цей будинок в 2005 році, тобто в період шлюбу з позивачем не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що проведення робіт, пов`язаних з оздобленням стелі, заміна вікон, встановлення дверей, підведення до будинку газу, води, збудування огорожі та заливка полів не дає підстав дійти висновку, що позивач має право на ? частку будинку.

Враховуючи зазначені норми закону, надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та про часткове задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року скасувати повністю.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 23 серпня 2019 року.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді Г.Л.Гаврилова

Л.М.Кочегарова