Дата документу 26.12.2019 Справа № 336/7909/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7909/18 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження №22-ц/807/3666/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі», в особі представника Рясної Анастасії Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.07.2012 по 01.11.2018 року позивач надав відповідачу комунальні послуги у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартість яких не сплачена на загальну суму 7755,47 грн. В процесі розгляду справи, позовні вимоги уточнено, що з урахуванням оплат, заборгованість за вказаний період становить 2091,89 грн. Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р. передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно.

Уточнивши позовні вимоги 15.07.2019 року позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за надані послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання в сумі 2091,89 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі».

Не погоджуючись з рішенням суду, Концерну «Міські теплові мережі», в особі представника Рясної Анастасії Сергіївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції..

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у відповідачки виникло 14.06.2012 року на підставі Свідоцтва № 1418, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського округу Буцикіною Л.О., а тому згідно ст. 162 ЖК України та ст. 322 ЦК України нарахування та відповідно оплата заборгованості Відповідачкою повинна здійснюватися саме з цієї дати, а не з моменту фактичного вселення. Крім того, відповідачка вже після відкриття провадження у справі частково сплатила заборгованість, що свідчить про часткове визнання позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не надходив.

В силу вимог ч.1та ч.2ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019року це192100грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджетна 2019 рік» з 1січня 2019року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921грн.(1921грн.Х 100=192100грн.), крім тих,які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як власник, в період з 01.07.2012 р. по 17.10.2013 р. не користувалась власністю - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , а також послугами з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а тому заборгованість в сумі 2127,32 грн., яка виникла за вказаний період не підлягає стягненню з відповідача. Суму заборгованості в розмірі 2127,32 грн. судом встановлено з розрахунку, наданого позивачем (а.с.5), згідно якого за оспорюваний період позивачем нараховано до сплати 2454,09 грн. з яких сплачено 326,77 грн. (2454,09 - 326,77 = 2127,32), а тому суд дійшов висновку, що позов Концерну «МТМ» не підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8) ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності - свідоцтво № 1418, видане 14.06.2012 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О.

02.11.2012 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя було задоволено позов ОСОБА_1 , усунуто позивачу перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування згаданим приміщенням та виселено відповідачів з квартири (а.с.48-50).

Згідно акту державного виконавця від 15.10.2013 р. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 виселились з квартири АДРЕСА_2 (а.с.51).

24.06.2014 р. між сторонами укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води (а.с.56-59), який містить відмітку про те, що договір діє з 17.10.2013 р.

Листом від 06.12.2013 р. (а.с.55) Концерн «МТМ» повідомив ОСОБА_1 , що заборгованість, яка виникла до моменту її фактичного вселення в квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до чинного законодавства буде стягнуто з осіб, які були споживачами послуг до вищезазначеної дати.

Відповідно до Довідки щодо заборгованості за надані послуги з центрального опалення (а.с. 4) та Особового рахунку відповідача (а.с. 5-7), заборгованість відповідачів за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води станом на 01.11.2018 року за період з серпня 01.07.2012 року по 01.11.2018 року складає 7755,47 грн.

Відповідно до Довідки № 309 від 12.07.2019 року станом на 01.07.2019 року заборгованість відповідачів за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з серпня 01.07.2012 року по 01.11.2018 року складає 2091,89 грн з урахуванням часткових оплат (а.с. 65).

Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга статті 317 ЦК України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", чинного на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України « Про житлово-комунальні послуги № 2189-V111, 09.11.2017 року, редакція від 09.06.2018 року також передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем.

З огляду на зазначене, аналізуючи всі вище перелічені норми закону, слід дійти висновку, що обов`язок сплачувати за житлово-комунальні послуги покладається саме на власника об`єкта надання послуг ( квартири). Оскільки, як вже було зазначено, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідачки ОСОБА_6 виникло з 14.06.2012 року на підставі свідоцтва № 1418, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., то нарахування, а, відповідно, і оплата заборгованості відповідачкою повинна здійснюватися саме з цієї дати, а не з моменту фактичного вселення.

Як було встановлено судом, починаючи з грудня 2018 року по червень 2019 року, коли справа знаходилася в провадженні суду, щомісяця на рахунок позивача надходили грошові кошти сплачені ОСОБА_1 , проте вказані платежі не містили призначення платежу, а саме періоду заборгованості, за який вноситься оплата, у зв`язку з чим позивач уточнив позовні вимоги 15.07.2019 року й зазначив, що залишок заборгованості за період з 01.07.2012 року по 01.11.2018 року становить 2091.89 грн, тому висновок суду першої інстанції про те, що залишок несплаченої заборгованості в розмірі 2127.32 грн становить саме за період 01.07.2012 року по 17.10.2013 року, тобто невизнаного відповідачем, не заслуговує на увагу.

Отже, ОСОБА_1 під час судового розгляду справи сама фактично частково визнала заборгованість, яка виникла за період з 18.10.2013 року по 01.11.2018 року.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав про стягнення з відповідачки заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки посилання ОСОБА_1 на те, що вона фактично не могла користуватися спірною квартирою та особисто не отримувала послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання у зв`язку з тим, що у квартирі проживали сторонні особи, не є підставою для звільнення її, як власника, від обов`язку утримання свого майна. Права відповідачки порушені не Концерном «Міські теплові мережі», а іншими особами, до яких ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку вимог статті 1191 ЦК України.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Прохання апеляційної скарги про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції не підлягає задоволенню, оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції таких повноважень не має.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України перерозподіл судових витрат має бути здійснено наступним чином. За рахунок відповідача позивачу слід компенсувати 475.26 грн., який сплачений ним за подання позовної заяви, за подачу апеляційної скарги з відповідача позивачу слід компенсувати судовий збір в розмірі 712.89 грн. Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1188.15 грн.

Керуючись ст.ст. 367,368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі», в особі представника Рясної Анастасії Сергіївни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2019 року у цій справі скасувати. Прийняти постанову наступного змісту.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 2091,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1188.15 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 26 грудня 2019 року.

Головуючий, суддя - доповідачСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.