Справа № 405/969/19
Провадження №2-о/405/8/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Іванової Л.А.

при секретарі : Тюпі Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький цивільну справу №405/969/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:
Заявник ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт факт отримання ним (заявником) 13 липня 2014 року травми при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Успенка Амвросіївського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, зазначивши на обґрунтування заяви, що з липня 2000 року по теперішній час він (заявник) перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, та проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника групи регламенту та ремонту (зенітних керованих ракет малої дальності) технічної батареї (зенітних керованих ракет малої дальності) технічного дивізіону (зенітних ракетних комплексів). Крім того, в період з 07.06.2014 року по 30.07.2014 року він (заявник) був відряджений для виконання службових завдань із забезпечення українських військ (перевезення вантажів, супроводження колон тощо) у зоні бойових дій на території Донецької та Луганської областей, при цьому, 13.07.2014 року, рухаючись у складі колони автомобілів, що перевозили боєприпаси для підрозділу сектору «Д» АТО, та близько 09 год. ранку неподалік від населеного пункту Успенка Амвросіївського району Донецької області російськими найманцями з мінометів було обстріляно автомобільну колону, в результаті чого він (заявник) був травмований, та того ж дня, після надання першої медичної допомоги, його (заявника) евакуювали до шпиталю міста Дніпропетровськ, в якому він (заявник) проходив подальше лікування. Після завершення лікування він (заявник) пройшов медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_2 , в ході якого був підтверджений діагноз: стан після гострого мінно-вибухового акубаротравматичного ураження правого та лівого вуха (13.07.2014 року), ускладненого гострою нейросенсорною туговухістю, дзвоном у вухах. 17 липня 2015 року за результатами медичного огляду ЦВЛК встановлено, що отримана ним (заявником) 13.07.2014 року травма: гостре мінно-вибухове акубаротравматичне ушкодження правого та лівого вуха пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Довідкою МСЕК серія 10 ААА №123094 від 24.05.2015 року встановлено, що ступінь втрати ним (заявником) професійної працездатності становить 5% відсотків. Тим самим, саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України він (заявник) 13.07.2014 року отримав травму поблизу населеного пункту Успенка Амвросіївського району Донецької області, водночас, ні витяг з протоколу засідання ЦВЛК №2663 від 17.07.2015 року, ні довідка МСЕК серії 10 ААА №123094 від 24.02.2015 року, ні інші видані на його (заявника) ім`я документи, що відповідно до законодавства встановлюють причинний зв`язок травм (поранень, контузій, каліцтв), не визначають причинно-наслідкового зв`язку цих травм (поранень, контузій, каліцтв) із збройною агресією Російської Федерації проти України, що необхідно йому (заявнику) для досягнення мети цього звернення - набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Вважає, що встановлення юридичного факту факту отримання ним (заявником) травми саме внаслідок військової агресії Російської Федерації можливе лише в судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України, - не передбачено.
Ухвалою суду від 15 лютого 2019 року відкрито окреме провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Учасники справи, будучи повідомленими судом належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи в судове засідання не з`явилися, від заявника ОСОБА_1 надійшла заява, зареєстрована в суді за вх.№ЕП-1685/19Вх від 12 квітня 2019 року, в якій заявник просив провести розгляд справи за його відсутності в судовому засіданні. Заяву підтримав та просив її задовольнити. Інші заяви, клопотання, до суду від учасників справи, - не надходили.
Зваживши доводи, викладені в заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість заяви та її задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, в тому числі, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Глава 6 Розділу IV ЦПК України, а також постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розкриває зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії, при цьому факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заявник ОСОБА_1 з 15 липня 2000 року перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника групи регламенту та ремонту (зенітних керованих ракет малої дальності) технічної батареї (зенітних керованих ракет малої дальності) технічного дивізіону (зенітних ракетних комплексів), що підтверджується довідкою №13 від 02 березня 2015 року військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, згідно з довідкою військової частини пп В01105 №124 від 08.01.2015 року, капітан ОСОБА_1 , перебуваючи з 07 червня по 26 липня 2014 року в розпорядженні командира військової частини пп НОМЕР_3 м.Запоріжжя, виконував службові завдання із забезпечення (перевезення вантажів, супроводження) військ (сил) Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2014 року №130 (витяг) ОСОБА_1 , який був відряджений до військової частини НОМЕР_4 м.Запоріжжя для поповнення запасів ракет та боєприпасів підрозділам, які приймають участь в антитерористичній операції, термін відрядження продовжено до 30 липня 2014 року.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) №146 від 13.07.2014 року вважати такими, що прибули і приступили до виконання службових обов`язків: з відрядження до шпиталю міста Дніпропетровськ нижчепойменованих військовослужбовців, які були поранені під час виконання завдань, щодо перевезення боєприпасів до підрозділів, які виконують завдання в рамках АТО, вважати такими, що 13 липня 2014 року евакуйовані до шпиталю міста Дніпропетровськ: військова частина НОМЕР_1 : капітан ОСОБА_1 , начальник групи регламенту і ремонту технічної батареї технічного дивізіону військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки №570 військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_2 від 24 липня 2014 року капітану ОСОБА_1 , 1983 року народження, проведено медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_2 24 липня 2014 року, за яким встановлено стан після гострого мінно-вибухового акубаротравматичного ураження правого та лівого вуха (13.07.2014 року), ускладненого гострою нейросенсорною туговухістю, дзвоном у вухах. Захворювання, пов`язано з проходженням військової служби.
Крім того, відповідно до довідки про обставини травми(поранення, контузії, каліцтва) військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2014 року №1260/1 капітан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 липня 2014 року одержав гостре міновзривне акубаротравматичне ушкодження правого, лівого вуха за обставин: перебуваючи у відрядженні у в/ч НОМЕР_4 рухався у складі колони машин, що перевозила боєприпаси для підрозділів сектору «Д» антитерористичної операції та о 09.00 год., поблизу селі Успенка була обстріляна невідомими особами із мінометів. Підстава: Акт розслідування від 22.07.2014 року, проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 13.07.2014 року №421.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по становленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (Протокол №2663 від 17 липня 2015 року) гостре мінно-вибухове акуборотравматичне ушкодження правого та лівого вуха капітана ОСОБА_1 , 1983 року народження, що підтверджується довідкою про обставини отримання травми від 07.08.2014 року №1260/1 з в/ч НОМЕР_1 травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до Довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серія 10 ААА №123094 Обл МСЕК №2 м.Кіровоградвід 24 лютого 2015 року ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 становить 5% відсотків. Причина втрати професійної працездатності : захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.
Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (частини перша, друга, третя статті 17 Конституції України).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії за яким - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до статті 4 вказаного Закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.
Підтвердженням такої позиції є прийняття Парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Так, за приписами статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
У подальшому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).
Також Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року №337-VIIIсхвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України.
Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28 - 30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Резолюція Парламентської Асамблеї ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до АР Крим та м. Севастополь.
У зв`язку із зазначеним суд вважає, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, слід вважати загальновідомим і таким, що не потребує доказування відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
При цьому, надані заявником до заяви докази об`єктивно свідчать про те, що капітан ОСОБА_1 , перебуваючи з 07 червня по 26 липня 2014 року (термін відрядження було продовжено до 30 липня 2014 року) в розпорядженні командира військової частини пп НОМЕР_3 м.Запоріжжя, виконував службові завдання із забезпечення (перевезення вантажів, супроводження) військ (сил) Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та 13 липня 2014 року при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Успенка Амвросіївського району Донецької області отримав травму у вигляді гострого мінно-вибухового акубаротравматичного ушкодження правого та лівого вуха.
У статті 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «IlaєcuandOthers v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року №48787/99, §333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. The Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, §130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року №48787/99, §335, §339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, §131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника.
Відповідно до статті 2 Конвенції «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 13 Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил.
Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.
Як зазначив в заяві заявник ОСОБА_1 , встановлення зазначеного юридичного факту йому необхідно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року,тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням допомоги від гуманітарних організацій.
Статтями 2, 4 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Положеннями статті 13 Конвенції визначено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» регламентовано, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року.
Судом також встановлено, що на підтвердження травмування заявник ОСОБА_1 надав до заяви довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2014 року №1260/1; довідку №570 військово-лікарської комісії В/Ч НОМЕР_2 від 24.07.2014 року, за якою встановлено, що наявне у ОСОБА_1 захворювання стан після гострого мінно-вибухового акубаротравматичного ураження правого та лівого вуха (13.07.2014 року), ускладненого гострою нейросенсорною туговухістю, дзвоном у вухах, - пов`язано з проходженням військової служби; довідку про результати визначення застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серія 10 ААА №123094 від 24.02.2015 року, разом з тим, зазначені документи посвідчують лише факт травмування ОСОБА_1 , і не встановлюють причинного зв`язку між травмуванням та виконанням обов`язків військової служби на території Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бутивстановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Враховуючи викладене, а також те, що заявник ОСОБА_1 , виконуючи обов`язки військової служби у складі військової частини, отримав травмування в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановлення даного юридичного факту заявнику необхідно для визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, враховуючи також відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового звязку між отриманням останнім травми та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено, суд вважає, що заява є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи, що заявник звільнений від сплати судового збору за подання заяви, на підставі чого суд вважає, що судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265, 293, 315 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити юридичний факт факт отримання 13 липня 2014 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , травми при виконанні обов`язків військової служби поблизу населеного пункту Успенка Амвросіївського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції, яким є Кропивницький апеляційний суд через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова