Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 175/2589/14-ц

провадження № 61-21681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року у складі судді Борисова С. А., додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року у складі судді Борисова С. А., ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року ОСОБА_1 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що цей житловий будинок було збудовано на земельних ділянках, які належать їй на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, на підставі яких оформлено Державний акт на право приватної власності на землю від 19 лютого 2001 року.

Оскільки вона є єдиним законним власником спірного майна, а відповідачка право власності на будинок та земельну ділянку набула неправомірно, звернулась з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою; зобов`язати Реєстраційну службу Дніпропетровського районного управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою за ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

Зобов`язано Реєстраційну службу Дніпропетровського районного управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою за ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року викладено другий абзац резолютивної частини заочного рішення місцевого суду в наступній редакції:

«Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що має наступні характеристики: будинок (літ. А), прибудова (літ. A1) загальною площею 395,7 кв. м, житловою площею 171,2 кв. м, тераса (літ. а), сарай (літ. Б), альтанка (літ. В), басейн (бас), колодязі (К, К1), зливні ями (3/Я-3/Я2), огорожа № 1-4, замощення (І) та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,15 га, визнавши право власності на житловий будинок та земельну ділянку за цією ж адресою за ОСОБА_1 »

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено належність їй спірного житлового будинку та земельної ділянки, тому, оскільки право власності ОСОБА_2 на спірний будинок не виникло і вибуття спірного нерухомого майна з власності ОСОБА_1 відбулось без її згоди та волевиявлення, наявні правові підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 червня 2019 вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року.

Цей житловий будинок збудовано на земельних ділянках, які належать позивачці на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2000 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2001 року. В подальшому, на підставі цих договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 оформлено Державний акт на право приватної власності на землю від 19 лютого 2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5423.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2009 року по справі № 2-1610/2009 визнано за ОСОБА_3 право власності на вказаний спірний житловий будинок.

06 квітня 2009 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право власності на зазначений житловий будинок.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2009 року зазначене заочне рішення скасовано, а справу призначено до нового розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2011 року позов ОСОБА_5 про визнання права власності залишено без розгляду.

20 квітня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , у простій письмовій формі, нотаріально такий договір посвідчено не було.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору та визнання права власності задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 20 квітня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 ; визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 395,7 кв. м; скасовано право власності ОСОБА_7 ( ОСОБА_7) на вказаний житловий будинок та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цей будинок.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовлено.

Разом із тим, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2009 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_9 , право власності зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації Дніпропетровського району» 19 жовтня 2011 року.

Відповідно до договору дарування від 30 квітня 2013 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К. Ю.

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року ОСОБА_9 продав ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ця земельна ділянка належить ОСОБА_9 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2009 року, право власності зареєстрованого в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 грудня 2013 року (пункт 3 договору).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: № 6-107цс12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348цс15 від 10 червня 2015 року, № 6-67цс15 від 13 травня 2015 року.

Установлено, що перехід права власності на спірне майно здійснювався між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 без законних на те підстав та без волі єдиної законної власниці нерухомого майна ОСОБА_1 .

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено належність їй на праві приватної власності житлового будинку та земельної ділянки, суди правильно прийшли до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Аргументи заявника в касаційній скарзі про те, що до спірних правовідносин не може застосовуватися положення статті 388 ЦК України, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року № 14-208цс18.

Отже, суди правильно встановили, що перехід права власності на спірне майно здійснювався між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 без законних на те підстав та без волі законної власниці нерухомого майна ОСОБА_1 тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом витребування майна на підставі статті 388 ЦК України є належним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року, додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун