Справа № 134/1658/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2019 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого-судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балух О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло,

В С Т А Н О В И В :

Своїм позовом до суду позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію її місця проживання.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 видане 09.02.1995 Крижопільським МШ ПМК - 46. Свідоцтво видано згідно розпорядження підприємства від 30.01.1995 за № 1 та зареєстровано Тульчинським БТІ у реєстрі книзі № 1 за № 1-134.

Згідно з довідкою Крижопільської селищної ради від 06.11.2018 № 4382 у даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідач по справі ОСОБА_2 - донька ОСОБА_1 від першого шлюбу у вказаній квартирі фактично не проживає майже 5 років, але зареєстрована за вказаною адресою.

Позивач не може користуватися даною квартирою в повній мірі, яка належить йому на праві приватної власності та користуватися нею, оскільки відповідач добровільно не бажає знятись з реєстрації місця проживання, не приймає участі в утриманні квартири у належному стані, ремонтах, не сплачує витрати на забезпечення квартири електроенергією, постачання води, опалення та інше, а також не може отримати субсидію на комунальні послуги, що суттєво впливає на наш сімейний майновий стан. Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі обмежує його права власника по розпорядженню майном. Також, позивач пояснив, що в 1981 році одружився із матірю відповідачки, а в 1982 році народилася відповідачка ОСОБА_2 У 1993 році шлюб між ним та матір`ю відповідачки було розірвано, а в 1992 році було надано ордер на вселення в квартиру.

21.01.2019 до суду надійшла зустрічна позовна заява від відповідача ОСОБА_2 в якій вона просить визнати недійсним з дати та скасування розпорядження органу приватизації від 30.01.1995 № 1; свідоцтво про право власності на житло від 09.02.1995 НОМЕР_1 видане Тульчинським МБТІ 09.02.1995, зареєстроване в реєстровій книзі № 1 за № 1-34.

Ухвалою суду від 28.01.2019 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло було об`єднано із первісним позовом.

12.12.2019 від представника відповідача - позивача надійшла заява про залишення їхнього позову без розгляду та справу заслухати у їхню відсутність. Тому зустрічний позов судом було залишено без розгляду.

Представник позивача не з`явився в судове засідання, призначене до розгляду на 12.12.2019 , надіслав суду заяву, в якій позов підтримав та просив його задовольнити, а справу розглядати в його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити. Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири по АДРЕСА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 видане 09.02.1995 Крижопільським МШ ПМК - 46. Свідоцтво видано згідно розпорядження підприємства від 30.01.1995 за № 1 та зареєстровано Тульчинським БТІ у реєстрі книзі № 1 за № 1-134 (а.с. 3-4).

У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстрована ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою селищної ради (а.с. 6). Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з того, що факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним позивачу житлом.

Так, зокрема відповідачем ОСОБА_2 доведено, що вона не проживала в квартирі батька через поважні причини, а саме: недопущення проживання в даній квартирі зі сторони батька - позивача в справі. Позиція відповідача знаходить підтвердження в рішенні Крижопільського районного суду від 15 грудня 1994 року, згідно якого зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користування ОСОБА_6 (матері відповідача) спірною квартирою, видати ключі від квартири, не перешкоджати в установці нового замка.

Сам позивач не заперечував, що перешкоджав в користуванні квартирою бувшій дружині - не допускав для проживання в свою квартиру бувшу дружину та доньку, через що між ними велись судові спори (а.с.41-43).

Також свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтвердили, що з часу отримання ордеру на спірну квартиру позивач не допускав та чинив перешкоди в користуванні квартирою для ОСОБА_6 та їх спільної доньки - відповідача в справі ОСОБА_2 .

Тому, враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Керуючись статтями 3,141,60 СК України, статтею 405 ЦК України, статтями 12, 76-80, 265, 268, 352 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання - відмовити. Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: