Справа № 454/721/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Мандрик І.Я.,

представника позивача - адвоката Нос О.І.,

представників відповідачів адвокатів Бордюк М.Й. та Савка Р.І.,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Сокальської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом та уточненнями позовних вимог і просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зобов`язати органи реєстрації зняти відповідачів з реєстрації місця проживання.

Свої вимоги мотивує наступним.

Даний житловий будинок належить йому на праві власності та у ньому попереднім власником ОСОБА_6 були зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Останній вчиняли безпідставні сварки з ОСОБА_6 та систематично порушували правила співвжиття, тому з даного приводу остання неодноразово зверталась в поліцію, однак це не дало жодного результату.

З серпня-вересня 2014р. ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_5 проживають в с.Бишів Радехівського району Львівської області, а ОСОБА_3 проживає в с.Бесіди Жовківського району Львівської області.

Однак, відповідачі добровільно знятись з реєстрації місця проживання в належному йому будинку не бажають, незважаючи на те, що тривалий час там не проживають, не приймають участі в утриманні будинку, не оплачують послуг за користування ним, не надають жодної допомоги в обслуговуванні будинку.

Він є єдиним власником та реєстрація відповідачів у будинку створює їм умови, за яких вони можуть користуватися цим майно, створювати негативну обстановку для проживання його матері. Будь-якої домовленості між ними з приводу користування будинком немає.

Ухвалою від 09.04.2015р. провадження у даній справі було зупинено до розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , 3-х осіб приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., ОСОБА_7 , КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», інспекції ДАБК у Львівській області, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на майно.

Ухвалою від 09.04.2015р. провадження у даній справі зупинено до розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , 3-х осіб приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., ОСОБА_7 , КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», інспекції ДАБК у Львівській області, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на майно.

Ухвалою від 29.08.2018р. провадження у справі поновлено.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11.12.2018р. позов задоволено.

Ухвалою Сокальського районного суду від 15.02.2019р. дане заочне рішення скасовано та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Сокальського районного суду від 12.04.2019р. до участі у справі як третю особу залучено орган опіки та піклування Сокальської районної державної адміністрації.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав частково та пояснив, що неповнолітній ОСОБА_5 вже знятий з реєстраційного обліку місця проживання в належному йому будинку, а тому відпали підстави визнання його таким, що втратив право на проживання в цьому житлі.

Представник відповідачів позову не визнав.

Представник третьої особи в судовому засідання покликалася на розсуд суду.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

Позивачу належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2015р.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31.10.2017р., яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування договору дарування зазначеного житлового будинку.

З довідки виданої виконкомом Сокальської міської ради №829 від 04.03.2015р. вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в належному позивачу житловому будинку.

З досліджених актів складених комісією Сокальської міської ради від 24.11.2014р., 27.01.2015р. та 03.05.2016р., 26.06.2017р. та 22.05.2018р. встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в належному позивачу житловому будинку зареєстровані, однак не проживають.

Згідно витягу з будинкової книг та довідки №3209 від 28.10.2019р., в даному будинку зареєстровані лише мати позивача ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 .

В свою чергу, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 11.02.2019р. зняті з реєстрації місця проживання в спірному житловому будинку.

Згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_9 27.10.2007р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_8

У ОСОБА_10 є неповнолітній син ОСОБА_5 , який страждає вродженою вадою розвитку, наслідками важкого комбінованого ураження, спастичним тетрапарезом, симптоматичною епілепсією з гонічними та клонічними нападами, що стверджується свідоцтвом про народження, витягами з медичної карти.

ОСОБА_10 зверталася до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме з приводу примусового виселення її з малолітньою дитиною та чоловіком з житлового будинку по АДРЕСА_1 . Однак, жодних наслідків розгляду даної заяви суду не відомо та ОСОБА_10 на надала суд доказів протиправності зазначених дій позивача та визнання його винним у цьому.

Наказом №454 від 29.09.1989р. вирішено продати, крім інших, ОСОБА_6 одноквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 .

З договору від 28.12.1989р., зареєстрованого в реєстрі за №425, вбачається, що ВО «Укрзахідвугілля» продано ОСОБА_6 займану нею квартиру житловою площею 54,5кв.м, загальною площею 69,4кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На представлених представником відповідачів фотознімків зображено навісний замок та приміщення житлової кімнати.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст.9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Виходячи з аналізу ст.ст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

Разом з тим, відповідачі не є членами сім`ї позивача, про що ними також зазначено в заяві про перегляд заочного рішення.

З наведених норм встановлено, що цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї та не проживають у належному позивачу будинку, а тому, підстави подальшої реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку відсутні.

Крім того, позивач покликається на те, що відповідачі, будучи зареєстрованими в належному йому будинку, можуть користуватися ним, створювати негативну обстановку для проживання його матері, що слід розцінювати як перешкоди у володінні та користуванні спірним будинком.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в квартиру і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, а тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Твердження ОСОБА_10 про те, що вона разом із сином ОСОБА_5 ніколи не проживала в с.Бишів Сокальського району Львівської, а винаймає квартиру в м.Львів нічим не підтверджено, а саме не надано доказів оренди житла тощо.

Разом з тим, в ході розгляду справи, повідомлення про час та місце розгляду справи направлені в с.Бишів Сокальського району Львівської області були отримані останньою, що стверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 18, 95, 96, 104, 113, 114, 121).

В той же час, повідомлення, направлені ОСОБА_10 та ОСОБА_5 на адресу: АДРЕСА_2 , жодного разу не були отримані останніми та повернуті до суду (а.с.171, 184).

Крім того, тривала відсутність відповідачів свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що вони не є власниками житлового будинку, де зареєстровані, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 11.02.2019р. (після звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення 18.01.2019р.) добровільно знялися з реєстрації місця проживання в належному позивачу житловому будинку.

За таких підстав, позов підлягає задоволенню в частині визнання лише ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом. Позовні вимоги до ОСОБА_10 та ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки на час розгляду справи втратили актувальність.

Також, не підлягає задоволенню позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки саме рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV є підставою для зняття їх з реєстрації, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовної вимоги про зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання в житловому будинку відмовити.

В задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації місця проживання відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 24.12.2019 року.

Головуючий: М. Я. Адамович