П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

06 червня 2017 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 18394,09 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 16 жовтня 2018 року загальна сума заборгованості становила 32633,21 грн., з яких: 12122,20 грн. - заборгованість за кредитом; 9440,16 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9040,70 грн. - заборгованість за пенею; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1530,15 грн. - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, банк просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року позов задоволений частково, стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 12 122,20 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат - 654,59 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині просив рішення залишити без змін. Скаргу обґрунтовує тим, що суд безпідставно прийшов до висновку про неналежне здійснення усіх нарахувань за кредитом, оскільки вони нараховувалися у відповідності до умов кредитного договору. Основними вимогами банку є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. В той же час суд безпідставно відмовив у стягненні нарахувань за користування кредитними коштами, чим порушив вимоги діючого законодавства.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначеним вимогам вказане рішення не відповідає.

В своїй апеляційній скарзі позивач погоджується з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог та оскаржує його лише в частині вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належним чином як факт отримання відповідачем кредиту, так і факт безпідставного його неповернення та невиплати нарахувань на такі кредитні кошти. З наведеною позицією колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом емісії та передачі останньому кредитної картки, позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така картка (відтак і кредит) взагалі коли-небудь видавалася відповідачу, адже жодний з наданих до суду документів не містить жодного посилання на це. Звернувшись до банку із вищезгаданою заявою-анкетою, відповідач висловив пропозицію на отримання банківської картки. В той же час доказів того, чи було задоволено таку його заяву, чи було видано йому платіжний інструмент (банківську картку), матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи й визнання такого факту відповідачем, як і доказів видачі відповідачу кредитних коштів іншим способом. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу вищевказаного кредиту, відтак й наявності підстав для стягнення з нього на повернення такого кредиту коштів.

Не спростовують таких висновків й доводи апеляційної скарги. При цьому суд не може погодитися з тим, що сам лише факт підписання вищезгаданої анкети-заяви вже автоматично свідчить про видачу кредитної карти відповідачу, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях закону, а жодних відомостей з цього приводу така анкета-заява не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що будь-яких належних та допустимих доказів фактичної видачі кредиту відповідачу матеріали справи не містять, відтак такі твердження позивача не можуть бути прийняті судом. За таких умов у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку в порядку повернення кредиту будь-яких коштів, як тих, стосовно яких в задоволенні позову було відмовлено, так і тих, стосовно яких позовні вимоги були задоволені.

Незважаючи на вищевикладені висновки по суті спору, тим не менш колегія суддів апеляційного суду зважає на відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в даному апеляційному провадженні з огляду на наступне:

У відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 367 ЦПК України передбачені умови, за яких суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги. Зокрема, таке право надано апеляційному суду у випадку, якщо під час розгляду справи будуть встановлені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Таке ж право є у апеляційного суду й у випадку, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження. Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Зокрема такими підставами є випадки, коли:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, передбачені законом порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, в даному випадку відсутні. Не було допущено судом першої інстанції й неправильного застосування норм матеріального права, оскільки в основу оскаржуваного рішення були покладені правові норми, що регулюють такого роду правовідносини. Не є така справа й справою окремого провадження. За таких умов у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги, відтак й підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення за результатами розгляду апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 374, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді Н.В. Ігнатченко

К.П. Приходько