Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 643/10346/16-ц

провадження № 61-8080св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року у складі судді Сугачової О. О. та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Довгаль А. П., Овсяннікової А. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 26 500,00 доларів США строком до 15 квітня 2015 року. ОСОБА_2 24 липня 2015 року та

18 жовтня 2015 року повернув по 500,00 доларів США, а 15 травня 2016 року - 1 000,00 доларів США, тобто сума боргу залишилась в розмірі

24 500,00 доларів США, що на час складання позову еквівалентно

614 460,00 грн. на час подання позову вказану суму боргу не повернуто, чим відповідач порушив взяті на себе зобов`язання.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 767 460,54 грн та 3 % річних у розмірі 24 797,25 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 767 460,54 грн та 3 % річних в сумі 24 797,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6 958,90 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з

ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, укладеним 25 лютого 2015 року між сторонами.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року змінено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 25 лютого 2015 року у розмірі 614 460,00 грн, а також

3 % річних від простроченої суми в сумі 24 797,25 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 5 559,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 515,80 грн.

Змінюючи резолютивну частину рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо спати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривнях.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо неналежного виконання зобов`язання, щодо повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики (розписки).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

28 квітня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня

2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не заперечував, що згідно розписики від 25 лютого 2015 року він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 26 500,00 грн з обов`язком повернення до 15 квітня 2015 року. Валюта, як переданих у позику коштів так і частково повернутих, визначена із застосуванням символу «$», інших відомостей про валюту отриманих та повернутих коштів, розписка не містить. При цьому, грошовою одиницею України є гривня. Ні позивач, ні відповідач не мали право при здійсненні розрахунків використовувати іншу валюту ніж гривню, оскільки саме гривня є єдиним законним платежем в Україні. Отже, суди попередніх інстанцій, незаконно припускаючи, що за позикою були передані долари США, належним чином не встановили обставин справи, а саме суму зобов`язання відповідача. За таких обставин розмір заборгованості визначено неправильно.

Доводи інших учасників справи:

21 жовтня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить касаційну скаргу представника

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Московського районного суду міста Харкова.

Зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від

12 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 06 червня 2019 року № 609/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-8080св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у заперечені на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 1046 ЦК Українипередбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із

ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів

ОСОБА_2 підтвердив у апеляційній та касаційній скаргах, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц (касаційне провадження № 14-465цс18).

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що укладання договору позики (розписки) у іноземній валюті суперечить чинному законодавству, спростовуються висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц (касаційне провадження № 14-465цс18).

Є безпідставними доводи заявника про те, що договір позики (розписка) укладена у валюті «гривня» а не у «даларах США», оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема написаною власноручно ОСОБА_2 розпискою (а. с. 5). Крім того, вказаним доводам, суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, зокрема щодо символів валют.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Московського районного суду міста Харкова від

30 січня 2017 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня

2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Харківської області від

12 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко