ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/2476/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А. І., Перпелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

скаржник/боржник: ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються: старший державний виконавець Другого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області Федорощак Ю. М.,

стягувач: ПАТ КБ «Надра»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Нестеренка Є. В., дата виготовлення повного тексту ухвали 11 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на неправомірні дії старшого державного виконавця Другого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області Федорощака Ю. М.

Зазначала, що в Другому відділі ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області знаходиться виконавче провадження №51799626 про стягнення з неї на користь стягувача ПАТ КБ «Надра» заборгованості у розмірі 1590999,10 грн, відкрите на підставі виконавчого листа №727/6203/13, виданого Першотравневими районним судом м. Чернівці 15.04.2015 року.

Заявниця вказувала, що 22.04.2019 року дізналася про винесення 25.03.2019 року державним виконавцем постанови про звернення стягнення заборгованості на заробітну плату відповідно до ст.68 Закону України «Про виконавче провадження». Стверджує, що їй на праві спільної сумісної власності належить Ѕ квартири, яка знаходиться в іпотеці у стягувача, а тому, зважаючи на наявність у заявниці іншого майна для покриття належних до стягнення сум, вважає дії державного виконавця в частині винесення постанови про звернення стягнення на її заробітну плату завчасними та такими, що порушують черговість звернення стягнення на майно.

Просила визнати дії старшого державного виконавця Федорощака Ю.М. щодо винесення постанови від 25.03.2019 року про звернення стягнення заборгованості на заробітну плату неправомірними та скасувати постанову.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2019 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що з матеріалів справи не вбачається правових підстав для визнання неправомірними дій старшого державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Федорощака Ю. М. при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №51799626 про звернення стягнення на заробітну плату заявниці - оскільки судом встановлено, що при відкритті провадження державним виконавцем було дотримано усіх примусових заходів виконання рішення та перевірено усі види доходу й майно боржниці, на які можливе звернення стягнення заборгованості у відповідності до чинного законодавства.

В поданій на ухвалу суду першої інстанції апеляційній скарзі апелянт вказує на її незаконність, необґрунтованість та порушення норм матеріального і процесуального права. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову про задоволення скарги.

В обґрунтування скарги зазначає обставини, які наведені в поданій до суду першої інстанції скарзі, а також вказує, що судом першої інстанції належним чином не досліджено ту обставину, що іпотечне майно, яке знаходиться в іпотеці у стягувача, належить на праві спільної сумісної власності скаржнику. Зазначає, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки щодо відсутності у боржника нерухомого майна і помилково відмовив у задоволенні скарги.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке в повній мірі їм відповідає.

Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» (далі по тексту - «Закону») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу п.1 ч.1 ст.10 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

За змістом ст.48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2016 року ПАТ КБ «Надра» подало до ДВС заяву про прийняття до виконання виконавчого листа №725/6203/13-ц, який виданий Першотравневим районним судом м. Чернівці 15.04.2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1587558,10 грн та судового збору на загальну суму 3441 грн.

Постановою державного виконавця від 08.09.2016 року за цим виконавчим документом відкрито виконавче провадження.

Під час його виконання державним виконавцем неодноразово формувалась Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на предмет виявлення у власності ОСОБА_1 нерухомого майна, однак у Державних реєстрах станом на 04.04.2017 року, 07.03.2018 року, 31.10.2018 року та 04.02.2019 року право власності на будь-яке нерухоме майно, що належить заявниці, не зареєстровано. Так само, у Державному реєстрі іпотек відсутні будь-які відомості щодо реєстрації іпотеки Ѕ зазначеної скаржником квартири.

З відповіді МВС України від 10.05.2019 року на запит про зареєстровані за боржником транспортні засоби вбачається відсутність у ОСОБА_1 рухомого майно, на яке можливо звернути стягнення.

В силу ч.1 ст.68 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, звернення стягнення на заробітну плату є законним, крім іншого, при відсутності чи недостатності майна боржника для покриття заборгованості в повному обсязі.

В ч.1 ст.6 ЗУ «Про виконавче провадження» вказано, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п.3 ч.5 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження» за рішеннями майнового характеру боржник зобов`язаний подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що заявниця оскаржує саме дії державного виконавця в частині винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, неналежну перевірку наявного у неї майна, вважає їх завчасними та такими, що порушують черговість звернення стягнення на майно.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо відсутності у боржника нерухомого майна і помилково відмовив у задоволенні скарги слід зазначити наступне, згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо перебування у власності ОСОБА_1 нерухомого майна відсутні.

Крім того, у боржника були відсутні перешкоди на виконання вимог п.3 ч.5 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо повідомлення державного виконавця про наявність у неї майна, яким вона володіє спільно з іншими особами, чим вона не скористалася, а подання доказів наявності такого суду, які підлягають перевірці виконавцем, свідчить про недобросовісність божника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

За таких підстав апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та переконаний, що доводи апеляційної скарги, наведені на її обґрунтування, їх не спростовують і не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених в ухвалі, обставинам справи, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим на підставі ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/