Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 570/2528/15-ц

провадження № 61-18592св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач -ОСОБА_1

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року у складі судді Остапчук Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С.О., Ковальчук Н. М. у справі за позовом Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У червні 2015 року Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), перейменоване у Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором з урахуванням уточнення позовних вимог у сумі 26 158,96 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 укладено договір від 22 червня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % за користування кредитом. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана нею заява, умови надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою та тарифи банку складають договір між нею та банком, що підтверджується підписом у його заяві. Станом на час пред`явлення позову заборгованість відповідача перед банком складає 26 158,96 грн, з урахуванням відсотків за користуванням кредитом, комісії, пені та штрафів за прострочення виконання зобов`язання.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 о стягнення заборгованості.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач подав заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності. Заочним рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2011 року у справі № 2-814/11 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 30 вересня 2010 року у сумі 19 347,41 грн, що складається з заборгованості за кредитом - 9 749,67 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 700,24 грн, заборгованості за комісією - 500,00 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) - 897,50 грн. 15 вересня 2011 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» отримав у канцелярії суду два виконавчих листи, які необхідно було звернути до виконання. Згідно з листом відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції від 05 квітня 2016 року № 3577 виконавчий документ у справі № 2-814/11, виданий відповідно до рішення Рівненського районного суду від 01 червня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 19 347,41 станом на 05 квітня 2016 року до відділу не надходив і на виконанні не перебував. Станом на 15 вересня 2011 року (дата отримання виконавчих листів) позивачу було відомо про те, що ОСОБА_2 не виконує зобов'язань за вказаним кредитнимдоговором, не виконує рішення суду про стягнення з нього заборгованості за цим кредитним договором. З огляду на це, позовна давність за новими позовними вимогами банку спливла 05 вересня 2014 року. Даний позов банк подав 25 червня 2015 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення Рівненського районного суду від 18 квітня 2016 рокузалишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що враховуючи заяву представника відповідача адвоката Петриченка О. Р. про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач пропустив встановлений законом трьохрічний строк позовної давності, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Не звернувши до виконання рішення суду від 01 червня 2011 року у справі № 2-814/11 банк фактично сам його не виконав. Подання банком аналогічного позову через 5 років, без посилання на існування попереднього судового рішення за цим кредитом свідчить про недотримання позивачем вимог частини третьої статті 27 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи, (далі - ЦПК України 2004 року) та зловживання правом з метою уникнення наслідків пропуску позовної давності і в такий спосіб відновити право на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором. Про це свідчить і зменшення банком 22 грудня 2015 року позовних вимог до 26 158,96 грн, що є різницею за стягнутими відсотками за попереднім рішенням суду та нарахованими відсотками до моменту подання нового позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» засобами поштового зв`язку надіслав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 14 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 жовтня 2018 року справу № 570/2528/15-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щосудами порушені правила дослідження доказів, оскільки не надана оцінка тому, що відповідач 28 квітня 2011 року здійснив платіж через термінал Інтернет-банк «Приват24» у розмірі 300 грн, що перервало обрахування позовної давності. Останній платіж відповідач здійснив 31 серпня 2012 року, тому позовна давність спливала 31 серпня 2016 року, отже позивач подав позов 22 червня 2015 року у межах позовної давності.

Позиції інших учасників

Відповідач через свого представника - адвоката Петриченка О. Р. подав заперечення на касаційну скаргу, в якій просив відхилити касаційну скаргу.

Заперечення мотивовані тим, що суди першої і апеляційної інстанцій у повному обсязі та належним чином дослідили наявні у справі докази та правильно застосували наслідки спливу позовної давності. Відповідач заперечує проти перерахування на користь позивача грошових коштів у 2012 року та вважає, що дія кредитного договору закінчилася у 2010 році.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно із частиною першою статті 1048та частиною першою статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

У разі заявлення вимоги про дострокове погашення кредиту кредитодавець змінює терміни повернення кредиту, передбачений кредитним договором. Після припинення дії кредитним договором у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до заяви відповідача про встановлення кредитного ліміту, кредитний ліміт був установлений у сумі 10 000 грн терміном до 22 червня 2016 року.

Встановивши, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредитуза договором від 22 червня 2006 року, Рівненський районний суд рішенням від 01 червня 2011 року у справі № 2-814/11 стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 30 вересня 2010 року у сумі 19 347,41 грн, що складається з заборгованості за кредитом - 9 749,67 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 700,24 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом - 500,00 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) - 897,50 грн.

У позовній заяві, поданій у даній справі, а також розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 31 травня 2015 року позивач наводить суму заборгованості за кредитом у розмірі 9 749,67 грн, що була стягнута з відповідача Рівненський районний суд рішенням від 01 червня 2011 року.

Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення додаткових нарахувань, проведених ПАТ КБ «Приватбанк» з 30 вересня 2010 року по 31 травня 2015 року, судами попередніх інстанцій правильно встановлено пропуск позовної давності за такими вимогами.

Доводи касаційної скарги стосовно неврахування судами факту платежу, проведеного відповідачем 31 серпня 2012 року, є безпідставними.

Згідно із статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтю 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої і другої статті 131 ЦПК України 2004 року сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних. Згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З матеріалів справи вбачається, що виписка з рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року по 11 грудня 2016 року була надана до суду апеляційної інстанції разом з заявою від 13 грудня 2016 року про її приєднання до матеріалів справи. Дана заява не містить зазначення про поважну причину неподання до суду першої інстанції даної виписки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Платежі за 2012 рік, на які посилається позивач як на такі, що були проведені відповідачем у 2012 році, зроблені через термінал самообслуговування неідентифікованою особою. Відповідач заперечує вчинення даних платежів.

У правовій позиції Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Про переривання позовної давності не свідчить наданий банком розрахунок без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто позичальником та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої і апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов