Ухвала

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2796/16-ц

провадження № 61-32926св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Калараша

А. А., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження клопотання ОСОБА_3 про відмову від касаційної скарги та закриття касаційного провадження у справі № 372/2796/16-ц, за її касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Висоцької Г. В. та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Мельника Я. С., Березовенко Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку № АДРЕСА_1. В зазначеному будинку зареєстрований з січня 2011 року ОСОБА_4, на його прохання та з її дозволу, як тимчасовий мешканець. При реєстрації ОСОБА_4 у будинок, між нею та відповідачем не укладались договори оренди чи угоди про безоплатне користування майном, чи будь-які інші правочини, які б надавали йому право проживати у будинку без її згоди. Відповідач є повнолітньою дієздатною особою, та не є її утриманцем. Між сторонами немає зареєстрованого шлюбу. Відповідач не є членом сімї і не є співвласником будинку. Однак сам по собі факт проживання ОСОБА_4, на її думку, у будинку та наявність спільної дитини, ще не робить її та відповідача сімєю. Протягом останніх двох років відповідач у спірному будинку не проживає, залишивши його в жовтні 2014 року з власної ініціативи. Всі «послуги» відповідача щодо обслуговування будинку «за рахунок його праці» оплачувались відповідачу як особі, що виконує роботу за замовленням власника. Відповідач ніколи не ніс витрати з утримання цього будинку з моменту введення його в експлуатацію в 2009 році і по сьогодні; відповідач ніколи не виділяв кошти для формування бюджету «сімї», не вів спільне господарство із нею. Факт реєстрації ОСОБА_4 у її будинку не може бути достатньою підставою для збереження за ним права користування житлом, якщо власник такого житла заперечує проти цього.

У звязку з наведеними обставинами, ОСОБА_3 просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він проживав разом з ОСОБА_3 однією сім'єю з липня 2004 року без реєстрації шлюбу та вони мають спільну дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Впродовж 2005-2008 років сторони сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували житловий будинок № АДРЕСА_1, що був введений в експлуатацію в 2010 році та зареєстрований на праві власності за відповідачем. Починаючи з моменту введення будинку в експлуатацію по червень 2015 року він разом з ОСОБА_3 почав проживати у вищевказаному будинку та зареєстрований в ньому як член сімї. З листопада 2014 року сімейні стосунки між ними погіршились, а з червня 2015 року відповідач перестала впускати його до вищевказаного будинку, в якому знаходяться його особисті речі і заощадження та почала чинити перешкоди у спілкуванні зі спільною дитиною. Він зазначає, що житловий будинок № АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_3, а оскільки він є співвласником будинку то має право на здійснення користування та розпорядження вищевказаним будинком. Вказує, що він ніколи не виїжджав із будинку добровільно, а факт його не проживання там носить вимушений характер, так як ОСОБА_3 створює йому перешкоди для вселення.

У звязку з наведеними обставинами, ОСОБА_4 просив суд усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 житловим будинком загальною площею 660,8 кв. м, житлової площею 102 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення його до даного будинку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову і відмову у задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково застосував положення статті 405 ЦК України для вселення ОСОБА_4 та суди безпідставно відмовили у визнанні ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у звязку з його непроживанням у ньому без поважних причин та позбавлення його права користування житловим приміщенням. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 неодноразово порушував права ОСОБА_3 як власника будинку, самовільно намагаючись вселитись у будинок, поки вона не перебувала в ньому, однак суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки вказаним фактам, не врахували наявності документально підтверджених конфліктів сторін щодо вселення у будинок, не дали належної оцінки актам про непроживання ОСОБА_4 у будинку з осені 2014 року. Також суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статей 383, 391 ЦК України, які захищають власника від посягань третіх осіб, до яких відноситься ОСОБА_4

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

10 червня 2019 року на підставі розпорядження про призначення повторного автоматизованого розподілу № 639/0/226-19 справу передано судді-доповідачеві Лесько А. О.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ КЛОПОТАННЯ ПРО ВІДМОВУ ВІД КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У червні 2019 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшло клопотання, в якому вона посилаючись на пункт 1 частини першої статті 396, частину четверту статті 398 ЦПК України просила прийняти відмову від її касаційної скарги та закрити касаційне провадження на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року.

У липні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_3 надіслано лист про підтвердження відмови від касаційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи клопотання ОСОБА_3, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 396 ЦПК Українисуд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги.

Згідно з частиною четвертою статті 398 ЦПК Україниособа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати касаційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення касаційного провадження. У разі відмови від касаційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги, постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження.

У частині п'ятій статті 398 ЦПК Українизазначено, що у разі закриття касаційного провадження у зв'язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається.

Відмова від касаційної скарги не порушує законні права або охоронювані законом інтереси інших осіб.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТОМ РОЗГЛЯДУ КЛОПОТАННЯ

Враховуючи встановлені обставини і вимоги процесуального закону, Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а касаційне провадження закриттю.

Керуючись статтями 396, 398, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про відмову від касаційної скарги задовольнити.

Прийняти відмову від касаційної скарги та закрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком та зняття її з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2017 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

СуддіА. О. Лесько А. А. Калараш С. П. Штелик