Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/51887//16-ц

провадження № 61-7651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Петров Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва в складі судді Батрин О. В. від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва вскладі суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д., від 13 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 січня 2012 року між сторонами укладено договір поруки № б/н на забезпечення ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 014/0226/74/49459 від 05 січня 2012 року, який діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та виконання поручителем зобов`язань за договором поруки. Згідно з умовами кредитного договору повернення кредиту повинно відбуватись ануїтентними платежами 5 числа календарного місяця. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року у справі № 369/7610/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитну заборгованість за спірним кредитним договором. Цим же рішенням встановлено, що позичальник ОСОБА_2 припинив з лютого 2012 року виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, а до суду банк звернувся через півтора року після припинення виконання позичальником своїх зобов`язань.

У зв`язку з тим, що у договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, і кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя, позивач просив визнати поруку припиненою.

Під час судового розгляду представником позивача подано заяву про зміну підстав позову, у якій остання просила визнати договір поруки припиненим з підстав того, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року у справі № 369/7610/13-ц не має преюдиційного значення для розгляду цієї справи, оскільки ОСОБА_1 не була присутня від час судового розгляду справи, ОСОБА_2 не був стороною договору поруки та не мав повноважень на пред`явлення зустрічного позову в інтересах ОСОБА_1 про оспорення договору поруки. Крім того, судом при розгляді указаної вище справи не було враховано, що кредитним договором передбачено сплату кредиту частинами, черговими платежами, від чого залежить дія договору поруки. Банк самостійно змінив строк виконання кредитного зобов`язання, звернувшись з відповідними вимогами до боржника та поручителя щодо погашення заборгованості та протягом 6 місяців не пред`явив позов до поручителя.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати договір поруки припиненим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання поруки припиненою відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_1 як поручителя боржника на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 05 січня 2012 року у сумі 964 200,10 грн. Зазначеним рішенням вирішено питання дійсності вимог за договором поруки, у зв`язку із чим вимоги про припинення договору поруки задоволенню не підлягають.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Указано, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом направлення вимоги позичальнику 29 грудня 2012 року, яка мала бути виконана останнім не пізніше 30 календарних днів з дня такої вимоги, тобто 29 січня 2013 року. При цьому, шестимісячний строк для звернення із позовом до поручителя минув 30 липня 2013 року, однак із позовом у справі № 369/7610/13-ц банк звернувся до боржника та поручителя 08 серпня 2013 року. Тому, скаржник указувала, що спірна сума кредитної заборгованості із неї, як поручителя, була незаконно стягнута рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року у справі № 369/7610/13-ц, яке набрало законної сили. Апеляційний суд безпідставно розглянув справу за відсутності скаржника, під час її тимчасової непрацездатності.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 05 січня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0226/74/49459, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 851 739,95 грн строком до 05 грудня 2020 року зі сплатою 16,2 % річних.

В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, 05 січня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2014 року, у справі № 369/7610/13-ц задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/026/74/49459 від 05 січня 2012 року у сумі 964 200,10 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 964 200,10 грн звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,2 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м, що складається з двох житлових кімнат, яка належить ОСОБА_2 . Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петріцька А. Н., про визнання договору про надання споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки недійсними, скасування обтяження на нерухоме майно та зобов`язання виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, визнання неправомірними дій, визнання неправомірним надання кредиту в іноземні валюті, зобов`язання здійснити перерахунок сплачених коштів, зобов`язання повернути оплату комісії.

Установлено, що під час розгляду справи № 369/7610/13-ц, судами установлено, що банком не був пропущений шестимісячний строк на звернення до суду з моменту пред`явленням вимоги до поручителя.

Указані судові рішення набрали законної сили.

20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання поруки припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог позивач указувала те, що ОСОБА_2 припинив виконувати умови договору з лютого 2012 року, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не звернулося до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості протягом шести місяців з моменту порушення зобов`язання.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення в частині правового обґрунтування не відповідають.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у даній справі, посилались на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15 та у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16, згідно яких оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України до вимог поручителя щодо припинення поруки немає.

Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) колегія суддів суду касаційної інстанції відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) із зазначенням наступних правових висновків.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звертаючись до суду із позовом, зокрема, про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника та поручителя.

У даній справі, за наслідками звернення кредитора до суду про стягнення кредитної заборгованості за спірним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 Києво-Святошинським районним судом Київської області 09 липня 2014 року ухвалено рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2014 року, яким відповідний позов банку було задоволено.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив відповідні позовні вимоги.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Із прийняттям такого висновку внесена правова визначеність щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Розглядаючи позов ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, суди першої та апеляційної інстанції помилково залишили без уваги те, що відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що судове рішення про стягнення кредитної заборгованості, зокрема, із поручителя саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору поруки, тому на правовідносини, які виникають після ухвалення такого рішення порука не поширюється.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на зазначене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України із ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у даній справі з підстав, викладених вище.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання поруки припиненою залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

Є. В. Петров

С. П. Штелик