П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Київенерго», треті особи: Інспекція з захисту прав споживачів у місті Києві, Державне житлово-комунальне підприємство національної академії наук України, Департамент із регулювання відносин у сфері централізованого водопостачання і водовідведення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який мотивував тим, що він мешкає у гуртожитку Національної академії наук України, належним чином сплачує комунальні послуги, в той же час 30 вересня 2016 року у цьому гуртожитку відключили постачання гарячої води. На його звернення до ПАТ «Київенерго» як надавача послуг з водопостачання з цього приводу він не отримав відповіді. Вказані дії вважав порушенням його прав як споживача, зокрема права на належний обсяг споживання та інформацію та просив суд їх поновити шляхом зобов`язання ПАТ «Київенерго» надати відповідь на його звернення, здійснити перерахунок вартості послуг та відшкодувати моральну шкоду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року позовну заяву було залишено без руху, а ухвалою від 31 січня 2017 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ст.185 ЦПК України у зв`язку з несплатою судового збору.

Не погодившись з наведеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Скаргу мотивував тим, що суд дав неправильну оцінку зміні Закону України «Про судовий збір» стосовно сплати судового збору при застосуванні Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки він звертається до суду в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» і є споживачем заявлених послуг, тому звільнений від сплати судового збору. За таких умов вважає ухвалу суду від 31.01.2017 року такою, що позбавляє його права у захисті своїх порушених прав.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09.03.2017 року апеляційну скаргу було залишено без руху, а ухвалою від 31.07.2017 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявнику. Не погоджуючись з таким судовим рішенням апелянт оскаржив її в касаційному порядку.

Постановою Верховного суду від 06.11.2019 року касаційну скаргу задоволено, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31.07.2017 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав:

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.12.2016 року позовну заяву було залишено без руху та зауважено про необхідність сплати судового збору з огляду не те, що в даному випадку та у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» до переліку позивачів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях, споживачі послуг не віднесені. 31.01.2017 року, посилаючись на неусунення позивачем зазначених в ухвалі суду від 01.12.2016 року недоліків позовної заяви та несплати судового збору, суд першої інстанції позовну заяву визнав неподаною та повернув позивачу. Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є споживачем послуг з водопостачання, надання яких є предметом оскарження у цій справі.

Приписами статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначений перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Крім того ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у ч.3. ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Зважаючи на наведене, вимоги суду першої інстанції про необхідність сплати судового збору за подання даного роду позовів не відповідають вимогам закону, отже їх невиконання не може бути підставою для визнання позову неподаним та його повернення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного, враховуючи порушення процесуального закону та невірне застосування норм матеріального права, допущені при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року скасувати, направити справу до суду першої інстанції для продовження вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Н.В. Ігнатченко

К.П. Приходько