Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 739/1741/18

провадження № 61-12041св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костюченко Владислав Костянтинович, на постанову Чернігівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Бобрової І. О., Шитченко Н. В., від 21 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» (далі - ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів») про зміну дати та формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 28 травня 2017 року він працював у ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на посаді слюсаря ремонтника дільниці «Красна гірка».

17 серпня 2018 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням. Отримавши роз`яснення працівника відділу кадрів про те, що трудове законодавство у разі звільнення за ініціативою працівника передбачає відпрацювання протягом двох тижнів, того ж дня він подав наступну заяву про звільнення з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, внаслідок невиконання відповідачем законодавства про працю, несвоєчасної виплати заробітної плати, та з вимогою про проведення повного розрахунку.

Наступного дня він не вийшов на роботу та через декілька днів працевлаштувався на іншу роботу.

Наприкінці серпня 2018 року на його адресу надійшов лист від відповідача, у якому останній повідомив, що його заява від 17 серпня 2018 року про звільнення з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, не розглянута та додано оскаржуваний наказ, згідно з яким його звільнено на підставі статті 38 КЗпП України з 31 вересня 2018 року. З датою та формулюванням підстави звільнення позивач не погоджується, вважає, що відповідач мав розглянути його наступну заяву про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України, на підставі якої і звільнити з вказаної їм дати, а саме з 17 серпня 2018 року.

Також вказував на те, що при його звільненні відповідно до статті 44 КЗпП України йому належала до виплати вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки відповідач не виплатив йому при звільненні вихідну допомогу, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просиввизнати наказ від 17 серпня 2018 року № 100-К про звільнення його з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця «Красна гірка» згідно зі статтею 38 КЗпП України з 31 вересня 2018 року незаконним; змінити формулювання підстав та дати звільнення, вважати його таким, що звільнений з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця «Красна гірка» згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, з 17 серпня 2018 року; зобов`язати ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» внести в його трудову книжку відповідні зміни; стягнути з ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на його користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку - 18 443,77 грн; стягнути з ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 серпня 2017 року по день ухвалення судом рішення.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у складі судді Іващенка А. І. від 01 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» змінити дату звільнення ОСОБА_1 у наказі № 100-к від 17 серпня 2018 року з 31 вересня 2018 року на 31 серпня 2018 року, вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України» та зробити відповідні виправлення у трудовій книжці позивача.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звільнений 31 серпня 2018 року, з наказом про звільнення ознайомлений 31 серпня 2018 року, станом на дату його звільнення з ним проведений повний розрахунок, а до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 05 жовтня 2018 року, тобто пропустив місячний строк звернення до суду з цими вимогами.

Зобов`язуючи відповідача виправити дату звільнення позивача з 31 вересня 2018 року на 31 серпня 2018 року та формулювання звільнення «за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України», суд першої інстанції виходив із того, що під час звільнення позивача відповідач допустив порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, оскільки помилково зазначив дату його звільнення - 31 вересня 2018 року, замість правильної - 31 серпня 2018 року, та не зазначив частину статті.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» правомірно розглянув першу заяву позивача від 17 серпня 2018 року про його звільнення за власним бажанням, на підставі якої видав відповідний наказ та провів розрахунок у зв`язку зі звільненням працівника, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача внести в його трудову книжку відповідні зміни, відповідно, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на його користь вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які є похідними від основних вимог щодо визнання наказу про звільнення незаконним.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, частково задовольнивши вимоги позивача шляхом виправлення дати звільнення позивача з 31 вересня 2018 року на 31 серпня 2018 року та формулювання звільнення «за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України», вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до суду, оскільки встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України місячний строк стосується незаконності звільнення як такого з подальшим вирішенням питання про поновлення на роботі. У даному випадку саме звільнення позивач не оспорює, а порушує вимоги про зміну формулювання підстави та дати звільнення, до яких вказаною статтею КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову, не врахував, що відповідач порушив його право розірвати трудовий договір у визначений ним строк з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України. Апеляційний суд вирішив спір з порушенням положень статті 38 КЗпП України, неправильно їх застосувавши внаслідок неправильного тлумачення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18 грудня 2019 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у сумі 4 228,80 грн до ухвалення судового рішення у справі. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 березня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на посаду слюсаря ремонтника на дільницю «Красна гірка».

17 серпня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади (слюсар) за власним бажанням. Заява була зареєстрована за № 121 та містить резолюцію генерального директора ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» «в наказ 17 серпня 2018 року».

У той же день, 17 серпня 2018 року, пізніше, ОСОБА_1 подав другу заяву про звільнення його із займаної посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (несвоєчасна виплата зарплати), проведення з ним остаточного розрахунку на день звільнення та звільнення його з дати подання заяви (17 серпня 2018 року). Заява зареєстрована за № 122.

Наказом генерального директора ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» № 100-к від 17 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця «Красна гірка» згідно зі статтею 38 КЗпП України 31 вересня 2018 року, на підставі його заяви від 17 серпня 2018 року зареєстрованої за № 121.

ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку згідно його особистих підписів у наказі та книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них.

Згідно з табелем обліку використання робочого часу за серпень 2018 року з 17 серпня 2018 року ОСОБА_1 на роботу не виходив.

20 серпня 2018 року з позивачем проведений розрахунок, а саме, нараховано та виплачено заробітну плату за серпень 2018 року та компенсацію за невикористану відпустку.

Наказом директора Новгород-Сіверського навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад» першого ступеня «Дзвіночок» від 20 серпня 2018 № 67-К ОСОБА_1 прийнято на роботу робітником з комплексного обслуговування й ремонту будівель з 21 серпня 2018 року на підставі його заяви від 17 серпня 2018 року.

Листом від 21 серпня 2018 року № 126 ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» повідомив ОСОБА_1 , що згідно з його заявою про звільнення за власним бажанням від 17 серпня 2018 року, зареєстрованої за № 121, видано наказ № 100-к від 17 серпня 2018 року про звільнення за статтею 38 КЗпП України 31 серпня 2018 року та згідно з діючим законодавством він має відпрацювати два тижні, а у разі відмови ці дні будуть вважатися прогулом. Заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, зареєстровано 17 серпня 2018 року за № 122, залишено без розгляду у зв`язку з тим, що не відкликана перша заява. Зазначено, що 20 серпня 2018 року з позивачем проведено остаточний розрахунок.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду із позовом про зміну формулювання підстав та дати звільнення, позивач просив вважати його таким, що звільнений з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця «Красна гірка» на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, з 17 серпня 2018 року.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Статтею 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45) (пункт 4 статті 36).

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статі 38 КЗпП України).

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Строк попередження про звільнення з роботи має певне юридичне значення як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівника.

Він установлений законом для того, щоб власник або уповноважений ним орган мали певний час для підшукування належної заміни працівникові, що звільняється. А також самому працівникові до закінчення цього строку надається можливість остаточно перевірити своє бажання звільнитися з роботи і в разі його зміни взяти назад подану раніше заяву.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У справі, що переглядається, установлено, що у заяві, яка зареєстрована 17 серпня 2018 року за № 121, про звільнення позивача за власним бажанням не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, не міститься посилання на те, що його звільнення обумовлено невиконанням відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Звільнення за частиною першої статті 38 та частиною третьою статті 38 КЗпП України є різними підставами для звільнення, ОСОБА_1 , подавши заяву, яка зареєстрована за № 121, у подальшому її не відкликав, а роботодавець не вправі сам змінювати підставу звільнення.

Установивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» правомірно розглянув першу заяву позивача від 17 серпня 2018 року про його звільнення за власним бажанням, на підставі якої видав відповідний наказ та провів розрахунок у зв`язку зі звільненням працівника, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зміну дати та формулювання підстав звільнення, відповідно, відсутні підстави для задоволення похідних вимог - стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення та загалом зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору у розмірі 4 228,80 грн за подання касаційної скарги у справі до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, судовий збір за подання касаційної скарги ОСОБА_1 у розмірі 4 228,80 грн підлягає стягненню з останнього на користь держави.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костюченко Владислав Костянтинович, залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 228,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник