Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 753/4827/15-ц

провадження № 61-5340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чертков Ігор Всеволодович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року у складі судді Колесника О. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щовона з 17 грудня 1993 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , у період якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 . З червня 2014 року сторони припинили вести спільне господарство, а в подальшому шлюб розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2015 року.

У період шлюбу сторони набули у власність таке майно: квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0284 га на АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_2 ; житловий будинок із земельною ділянкою на АДРЕСА_4 ; приміщення магазину будівельних матеріалів у АДРЕСА_5; квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_7 ; автомобілі Mercedes та Opel Vivaro.

Також сторони заощадили кошти на навчання доньки ОСОБА_4 у розмірі 32 000 дол. США та 45 000 грн, які залишились у власності відповідача.

Вказувала, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна подружжя. ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а на утриманні ОСОБА_1 знаходиться дочка ОСОБА_4 , тому наявні правові підстави для відступлення від рівності часток подружжя.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- позбавити її права на земельну ділянку площею 0,0284 га на АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_2 ; приміщення магазину будівельних матеріалів у АДРЕСА_5; житловий будинок із земельною ділянкою на АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_7 ; автомобіль Mercedes;

- позбавити ОСОБА_2 права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль Opel Vivaro;

- залишити у її приватній власності квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Opel Vivaro;

- залишити ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0284 га на АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_2 ; приміщення магазину будівельних матеріалів у АДРЕСА_5; житловий будинок із земельною ділянкою на АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_7 ; автомобіль Mercedes;

- стягнути на її користь з ОСОБА_2 24 000 дол. США та 32 000 грн, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності;

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди щодо можливості користування, володіння та розпорядження будинком АДРЕСА_8 , який належить позивачу на праві приватної власності.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та визнання права власності на майно.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі з 17 грудня 1993 року до лютого 2015 року.

За період спільного проживання ними придбано наступне майно: 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд на АДРЕСА_4 ; земельну ділянку площею 0,0284 на АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_7 ; автомобіль Opel Vivaro; приміщення магазину у АДРЕСА_5.

Разом з тим, він дізнався згодом, що квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована лише на ОСОБА_1 .

Вказував, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна подружжя.

На підставі викладеного ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати за ним право власності на: 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд на АДРЕСА_4 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 ; Ѕ частину вбудованого приміщення магазину у АДРЕСА_5 ; 1/2 частину автомобіля Opel Vivaro;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд на АДРЕСА_4 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 ; Ѕ частину вбудованого приміщення магазину у АДРЕСА_5 ; 1/2 частину автомобіля Opel Vivaro;

- визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , у рівних частках по 1/2 частці кожному.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Оpel Vivaro у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля Оpel Vivaro у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вбудованого приміщення магазину літ. «А, а», загальною площею 55,8 кв. м, переобладнаного з квартири АДРЕСА_5 , у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вбудованого приміщення магазину літ. «А, а», загальною площею 55,80 кв. м, переобладнаного з квартири АДРЕСА_5 , у порядку поділу майна подружжя.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд на АДРЕСА_4 в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд на АДРЕСА_4 в порядку поділу майна подружжя.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поділ спільного майна сторін з виділом в натурі є неможливим через неможливість встановити його вартість та відсутність підстав для відступлення від рівності часток зі збільшенням частки ОСОБА_1 .

Місцевий суд виходив з рівності часток майна дружини та чоловіка, а також зазначив, що позивач за первісним позовом не довела підстав для зміни розміру часток подружжя, зокрема, що розмір стягнутих з батька аліментів на користь повнолітньої дочки, яка навчається, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, ОСОБА_1 не довела наявності у ОСОБА_2 коштів, які належать подружжю та підлягають поділу між ними. Поданий позивачем за первісним позовом акт виявлення та огляду грошових коштів не є належним та допустимим доказом на підтвердження цих обставин, оскільки складений з її слів та не підтверджує джерело походження вказаних коштів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що посилання ОСОБА_1 на те, що її частка у спільному майні має бути збільшена відповідно до частини другої статті 70 СК України з урахуванням того, що ОСОБА_2 ніколи не працював, витрачав багато часу та коштів не на інтереси сім`ї, фактично проживав на зароблені нею кошти, не можна визнати обґрунтованими, оскільки належні докази щодо вказаних обставин у матеріалах справи відсутні, а сам по собі факт здійснення нею підприємницької діяльності не може розглядатись як доказ щодо цих обставин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чертков І. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що сторони проживали за кошти позивача за первісним позовом, яка також утримує їхню спільну дочку. Відповідач за первісним позовом не сплачує кошти на утримання дочки.

Суди залишили поза увагою докази, які підтверджують, що кошти у сім`ї заробляла саме ОСОБА_1 , за які і було придбане спірне майно.

Позивач за первісним позовом вважає, що її права порушені і підлягають захисту в судовому порядку. Зазначала, що вона довела факт того, що її підприємницька діяльність була єдиним джерелом формування і збільшення сімейного бюджету, що вона разом з дочкою проживає у спірній квартирі АДРЕСА_1 , а відповідач за первісним позовом ухиляється від утримання дочки та відмовляється повертати кошти на навчання дочки.

Також суди безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, які були заощаджені сторонами на навчання дочки.

Скаржник також просила позбавити відповідача права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 та на автомобіль Opel Vivara та залишити відповідачу все інше майно, яке підлягає поділу. Однак суди лише визнали за сторонами частки на спільне сумісне майно подружжя, а не позбавили відповідача права власності на майно в рахунок компенсації йому іншого майна.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що шлюб між сторонами зареєстровано 17 грудня 1993 року та розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2015 року.

Вбудоване приміщення магазину (переобладнане з квартири АДРЕСА_5 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Виконавчого комітету Лисичанської міської ради Луганської області від 26 лютого 2004 року.

Відповідно до договору міни від 12 листопада 2009 року сторони у рівних частках (по 1/2 частині) набули у власність квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно з договором міни від 24 квітня 2008 року ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частину будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд на АДРЕСА_4 . Власником іншої 1/2 частини вказаного майна є ОСОБА_6 .

За договором купівлі-продажу від 26 серпня 2008 року ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_7 .

Квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 2004 року. Разом з тим, 19 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про виділ нерухомого майна дружині, згідно з яким ОСОБА_1 отримала у власність 1/2 частину вказаної квартири.

Земельна ділянка на АДРЕСА_3 була придбана в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2007 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 травня 2009 року сторонами у справу було придбано квартиру АДРЕСА_1 в частках по Ѕ кожному. Однак, після видачі дублікату договору купівлі-продажу 17 листопада 2014 року державним реєстратором було зареєстровано право власності на всю квартиру за ОСОБА_1 .

Суди встановили, що сторони у справі не дійшли згоди щодо вартості спірного майна. ОСОБА_2 надав звіти з незалежної оцінки спірного майна. Однак ОСОБА_1 не погодилась з оцінкою майна, яка була визначена у вказаних звітах.

Під час розгляду справи було призначено судову товарознавчу експертизу, яку не було проведено у зв`язку з несплатою коштів за цю експертизу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, з чим погоджувались сторони у справі, що спірне майно (крім автомобіля Mercedes та спірних коштів у розмірі 32 000 дол. США та 45 000 грн, які зі слів позивача за первісним позовом сторони заощадили на навчання дочки ОСОБА_4 ) набуте сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Також суди дійшли правильного висновку, що відсутні правові підстави для поділу між сторонами автомобіля Mercedes, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що він належав сторонам.

Крім того, суди обґрунтовано відхилили доводи, яким обґрунтовано первісний позов про те, що у ОСОБА_2 знаходяться кошти, які сторони мали намір використати на навчання дочки, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідач категорично заперечував наявність вищевказаних грошових коштів у подружжя, як їх спільного сумісного майна, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів у цій частині, що відсутні підстави для розподілу між подружжям вказаних коштів в зв`язку із недоведеністю їх існування.

Суди обґрунтовано відхилили наданий ОСОБА_1 акт виявлення та огляду грошових коштів, який складений з її слів, оскільки він не підтверджує походження спірних коштів.

Висновки судів щодо вказаних обставин мотивовані в судових рішеннях належним чином.

Відповідно до частини другої статті 70 СК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).

Отже, статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності.

По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обов`язок, передбачений процесуальним законом щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Проте надані ОСОБА_1 докази не вказують, що ОСОБА_2 вчиняв (не вчиняв) дії, які були б підставою для застосування наслідків, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, тому суди правильно відмовили у задоволенні позову в цій частині.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про наявність підстав для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні - квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи наступне.

Положеннями статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди повинні встановлювати обсяг всього набутого під час шлюбу майна подружжя.

Суди правильно встановили обсяг такого майна подружжя.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, докази реальної вартості всього майна сторони до матеріалів справи не надали.

Звіти з незалежної оцінки майна, які надані відповідачем до матеріалів справи, позивач відхилила, оскільки не погодилась із визначеними у них розмірами вартості майна.

Натомість позивач заявляла клопотання про призначення судової експертизи вартості спірного майна, однак в зв`язку із неможливістю оплати така експертиза не була призначена.

Враховуючи наведене, апеляційним судом правильно зазначено, що для розподілу майна між сторонами шляхом припинення права власності відповідача та виділу позивачу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а також автомобіля, а відповідачеві залишити все інше майно, що є спільною сумісною власністю правові підстави відсутні, адже сторони не підтвердили дійсної вартості всього спірного майна, що є необхідним для визначення вартості частки кожного із подружжя.

Також бажаючи позбавити відповідача права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , позивач не внесла на депозит суду вартості його частки та не навела правових підстав для припинення права власності відповідача на його частку. Однак позивач не позбавлена права за наявності правових підстав звернутися з відповідним позовом до суду.

Крім того, відповідач заперечував проти припинення його права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіля, а позивач не довела, що майно, яке вона бажала залишити відповідачеві, відповідало вартості того майна, яке вона бажала виділити в свою власність.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Крім того, колегія суддів не приймає до розгляду клопотання ОСОБА_1 про долучення письмових доказів, яке надійшло до Верховного Суду 15 липня 2019 року, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, отже не досліджує нові докази.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чертков Ігор Всеволодович, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_1 клопотання про долучення письмових доказів та додані до нього матеріали.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська