П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/7756/19

Номер провадження 22-ц/804/2211/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

сторони :

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Кальміуський відділ державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року, у складі судді Киян Д.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти, заінтересована особа - Кальміуський відділ державної виконавчої служби м.Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявникові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить зазначену ухвалу скасувати як таку, що порушує її право на справедливий суд і перешкоджає доступу до правосуддя. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на виконання вимог ухвали суду про залишення скарги без руху, він у строк, визначений судом, надав заяву про усунення недоліків скарги з зазначенням дати отримання оскаржуваної постанови державного виконавця, а тому вважає, що строк на подачу скарги не був пропущений.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з таких підстав.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2019 року до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області надійшла скарга ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти, які він отримує як заробітну плату.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 червня 2019 року скаргу ОСОБА_1 , з посиланням на застосування вимог ч.9 ст.10 ЦПК України, залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду, передбаченого п. а ч. 1 ст. 449 ЦПК України. Надано заявнику строк п`ять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків зазначених в ухвалі. Роз`яснено заявнику, що в разі не усунення недоліків скарги вона буде визнана неподаною та повернута заявнику.

15 липня 2019 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя ухвалив рішення про визнання неподаною та повернення ОСОБА_1 скарги. Ухвала суду мотивована тим, що у встановлений ухвалою суду від 03 червня 2019 року строк, недоліки поданої скарги заявником не усунуто, не подано заяви про поновлення строку на оскарження постанови державного виконавця із зазначенням поважності причин пропуску такого строку.

З висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та нормам процесуального права.

Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини також гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, цей пункт втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» 2002 рік).

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК України, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: про відкриття провадження у справі; щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов*язків; про судові виклик та повідомлення; про судовий розгляд; щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

Скарга має відповідати загальним вимогам до форми та змісту позовної заяви, передбаченими положеннями ЦПК України, містити відомості щодо змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Так, згідно зі статтею 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2019 року на виконання ухвали суду щодо залишення позовної заяви без руху, на адресу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків. В заяві ОСОБА_1 зазначає, що постанову, на яку було подано скаргу, він отримав 20 травня 2019 року у Кальміуському відділі державної виконавчої служби м.Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, тому вважає, що подав зазначену скаргу у строк відповідно до вимог ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував, що заявником на виконання вимог ухвали про залишення поданої скарги без руху подано заяву, в якій він зазначив, що отримав оскаржувану постанову державного виконавця лише 20 травня 2019 року, про що зробив відповідний запис у матеріалах виконавчої справи, а тому, суд дійшов передчасного висновку про пропуск заявником строку на подання скарги, передбачений п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України.

Отже, заявник виклав свою позицію щодо строків звернення зі скаргою на дії державного виконавця, але суд першої інстанції визнав недоліки не усуненими та повернув скаргу ОСОБА_1 , що є передчасним та необґрунтованим.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 12 ЦПК України не сприяв заявнику у реалізації ним своїх прав і дійшов помилкового висновку про повернення скарги на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України, чим порушив права заявника на доступ до правосуддя. Згідно норм законодавства України на суд покладено обов`язок повного та всебічного розгляду спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Щодо питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право

доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року).

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Враховуючи зміст скарги ОСОБА_1 , в якій йдеться про обмеження його права на отримання заробітної плати, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що постановлена ухвала Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року, у відповідності до вимог ст. 379 ЦПК України, підлягає скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись п.6 ч.1 ст.374, ст.379 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 липня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанії.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 21 серпня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

Г.Л. Гаврилова

Т.Б.Ткаченко