Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 317/2745/16-ц

провадження № 61-16611св18

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року у складі судді Ачкасова О. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заяви

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 03 травня 2016 року в розмірі 18 645,92 грн.

В обґрунтування заявлених вимог банк посилався на те, що 01 грудня 2010 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг б/н (далі - кредитний договір) шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 03 травня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 18 645,92 грн, яка складається з 7 998,11 грн заборгованості за тілом кредитом, 2 556,03 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 5 827,69 грн пені, 500 грн штрафу (фіксованої складової), 864,09 грн штрафу (процентної складової), з них 50 грн внесено коштів на погашення заборгованості.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Запорізький районний суду Запорізької області рішенням від 16 лютого 2017 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 18 645,92 грн заборгованості за кредитним договором та 1 378 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав у результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку. Відповідач проявив необачність у результаті чого на шахрайському фішинговому сайті ввів свої ідентифікацій данні в тому числі ОТР-пароль, після чого зловмисники отримали доступ до приватної інформації, якою скористалися для списання коштів з рахунку відповідача.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 04 липня 2017 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року залишив без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач з Умовами та Правилами надання банківських послуг був ознайомлений, ним не були прийняті заходи для захисту свого рахунку і акаунта Приват24 від компрометації у списанні грошових коштів, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду

України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними. Суди при розгляді справи неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Суди не встановили обставин, які безспірно доводять, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, тому вина ОСОБА_1 у проведенні несанкціонованих ним платежів з його картки відсутня.

Безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права є висновки апеляційного суду з приводу того, що відповідач проявив неуважність при роботі з програмою Приват24, а його комп`ютер був недостатньо захищений від комп`ютерних вірусів. У чому полягає особливість деяких сервісів самого Приват24, які, як встановлено судами, шахрай може використовувати для обману користувачів системи - не відомо, суди відповідні конкретні особливості не встановили.

Судові рішення не відповідають правовій позиції Верховного Суду України у викладеній у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

11 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на касаційну скаргу, мотивовані тим, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Слова ОСОБА_1 про неотримання жодних СМС з ОТП- паролями жодними доказами не підтверджено, наявність у ОСОБА_1 невтраченого чи невикраденого телефону: НОМЕР_1 , який є його фінансовим телефоном, тобто лише за допомогою нього можливо проводити будь-які банківські операції/транзакції призводить до презумпції виконання всіх транзакцій самим клієнтом.

ОСОБА_1 добровільно повідомивши по мобільному телефону стороннім особам ОТП-паролі, які прийшли на його мобільний/фінансовий телефон несе повну відповідальність за здійснення 05 червня 2015 року всіх банківських операцій з його карткою.

Відповідач стверджує про «несанкціоноване» проведення банком банківських операцій, однак, ці платежі були санкціоновані самим клієнтом за допомогою СМС-повідомлень і повідомлення самим клієнтом (за його згодою) на проведення цих банківських операцій шляхом повідомлення третім особам ОТП-паролей покладає на нього повну відповідальність, бо банк не може бути захищеним від змови будь-якого клієнта з іншими сторонніми особами, які мають на меті заволодіти банківськими і клієнтськими грошовими коштами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Запорізького районного суду Запорізької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю .

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 грудня 2010 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

У результаті неналежного виконанням боржником умов укладеного договору, станом на 03 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 18 645,92 грн, з яких: 7 998,11 грн заборгованості за кредитом, 2 553,03 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 5 827,69 грн пені, 500 грн штрафу (фіксованої частини), 864,09 грн штрафу (процентної складової).

07 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою в якій повідомив про те, що він 12 червня 2015 року виявив крадіжку грошових коштів з його платіжної картки № НОМЕР_2 трьома платежами на загальну суму 8 009 грн.

ОСОБА_1 є користувачем ПС Приват24 з 2011 року, акаунт зареєстрований ним самостійно, для входу в ПС Приват24 він використовує тільки робочий стаціонарний ПК. Відповідач проявив необачність внаслідок чого на шахрайському фішинговому сайті ввів свої ідентифікаційні данні в тому числі ОТР-пароль, внаслідок чого зловмисники отримали доступ до приватної інформації, якою скористалися для списання коштів з рахунку відповідача.

Відповідно до матеріалів внутрішнього службового розслідування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 05 червня 2015 року при спробі входу у Приват24 зі свого комп`ютеру ОСОБА_1 вводив логін, статистичний та ОТР- паролі, з якої шахраї, зчитали дані клієнта активували додаток Приват24, після чого зареєструвались на сайті Globalmoney, що дозволило зловмисникам здійснити платіж зі стороннього пристрою з рахунку ОСОБА_1 .

Згідно з висновком службового розслідування, проведеного ДБ ГО, фішингова схема шахраїв була розрахована на неуважність користувачів Приват24 і недостатню захищеність їх персональних комп`ютерів від комп`ютерних вірусів, та наявність особливостей деяких сервісів самого Приват24, які шахрай може використовувати для обману користувачів системи.

В провадженні Дніпровського відділу поліції Олександрівського відділення поліції ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження №0002580 від 28 липня 2015 року, за ознаками злочину передбаченого частиною першою статті 190 КК України, за фактом шахрайських дій невідомою особою відносно потерпілого ОСОБА_1 , внаслідок чого, останньому завдано матеріальну шкоду на загальну суму 8 006 грн. На теперішній час по даному кримінальному провадженню досудове розслідування триває, проводяться слідчо-розшукові заходи, повідомлення про підозру в рамках кримінального провадження не здійснювалося (лист Дніпровського відділу поліції Олександрівського відділення поліції ГУНП в Запорізькій області від 24 січня 2017 року № 662/42-/04-2017).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих

процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 01 грудня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 грудня 2010 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https:www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (01 грудня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17 червня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічну норму містить і частина шоста статті 81 ЦПК України.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Витяг з Тарифів банку на який посилається банк у позовній заяві в матеріалах справи відсутній, в них міститься лише довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка також не містить підпису позичальника.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів, пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказане не враховано судами під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» процентів за користування кредитом, пені, штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені вимоги позову не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 01 грудня 2010 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https:www.privatbank.ua та витяг з Тарифів банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 7 998,11 грн. У задоволенні вимог в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 553,03 грн, заборгованості з пені в розмірі 5 827,69 грн; штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 950 грн необхідно відмовити з викладених Верховним Судом підстав.

Колегія суддів не може погодитися з аргументами касаційної скарги про те, що шахрайським шляхом були зняті грошові кошти кредитної картки відповідача, у зв`язку із чим він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою, що виключає порушення ним зобов`язань за кредитним договором та відповідальність за це порушення, з наступних міркувань.

Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є клієнтом банка з 2010 року, у користуванні має картку для виплат та кредитну картку, які активно використовуює як платіжні кошти, в тому числі і в Інтернет-мережі, картки він не втрачав та нікому не передавав, проявивши необачність на шахрайському фішинговому сайті ввів свої ідентифікацій данні в тому числі ОТР-пароль, внаслідок чого зловмисники отримали доступ до приватної інформації, якою скористалися для списання коштів з рахунку відповідача, чим сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З урахуванням встановлених судами обставин справи, суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18), від 28 лютого 2018 року у справі № 725/314/15-ц (касаційне провадження № 61-5769св18), від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (касаційне провадження № 61-16504св18) вказану правову позицію підтримав.

Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, та не належить до компетенції касаційного суду.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам у загальній сумі 591,16 грн (розмір заявлених вимог - 18 645,82 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 7 998,11 грн (42,9 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 378 грн (1 378 х 42,9 % : 100 % = 591,16).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 515,80 грн за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з банку на його користь також пропорційно в розмірі 865,52 грн, сплачений судовий збір у розмірі 1 653,60 грн за подання касаційної скарги підлягає стягненню з банку на користь відповідача у розмірі 944,20 грн, а всього 1 809,72 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» 7 998,11 грн (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 11 коп.) заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту).

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 2 556,03 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 5 827,69 грн пені, 500 грн штрафу (фіксованої складової), 864,09 грн штрафу (процентної складової) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» 591,16 грн (п`ятсот дев`яносто одна гривня 16 коп.) судового збору за подання позову.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 1 809,72 грн (одна тисяча вісімсот дев`ять гривень 72 коп.) витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун