ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/2249/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2019 року, суддя Приступа Д.І., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

В серпні 2018 року АТ КБ «Приватбанк», (далі Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість по кредитному договору у розмірі 20686,61 грн. та 1762 грн. судових витрат.

В обґрунтування доводів зазначило, що 17.12.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, «Тарифами банку» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 20.06.2018 року заборгованість становить 20686,61 грн.,яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 6136,92 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4880,66 грн., заборгованості за пенею 8207,76 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 961,27 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.09.2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.12.2014 року, яка виникла станом на 20.06.2018 року в розмірі 6636,92 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Представник апелянта зазначив, що судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, чим допустив грубе порушення норм цивільного права та умов кредитного договору.

Наголошував на тому, що укладений кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, що свідчить про згоду останнього з усіма умовами вказаного договору.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив змінити судове рішення, зменшити розмір заборгованості, яка підлягає стягненню в частині тіла кредиту та розмір судового збору, що підлягав стягненню на користь позивача. Також просив скасувати рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованості у вигляді фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 29.12.2015 року він отримав картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі встановленим строком дії до липня 2018 року, що судом першої інстанції не було враховано. При оформлені даної картки його сфотографували, на підпис ніяких документів не надавали, ознайомитися з умовами договору він не мав можливості, тим самими було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що стягненняз нього фіксованої частини штрафу в сумі 500 грн. суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року, справа № 342/180/17. Крім того, судом першої інстанції з нього було необґрунтовано стягнуто тіло кредиту в розмірі 6136,92 грн., а не 4586,93 грн., яку він визнав, оскільки суд безпідставно зарахував у тіло кредиту платежі відповідача за страхування «Захист на кожен день» та страхування кредитного ліміту, які не підлягають стягненню, оскільки не є кредитними коштами в розумінні договору та закону. Також вказав на неправильне вирішення судом питання розподілу судових витрат, просив змінити судове рішення в цій частині, зменшивши розмір судового збору, що підлягав стягненню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 17.12.2014 року, з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н про надання кредиту в розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 20.06.2018 року виникла заборгованість перед Банком.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору б/н від 17.12.2014 року сторонами не було погоджено умови щодо порядку, розмірів і строків нарахування та погашення відсотків за користування кредитним коштами. При цьому суд дійшов висновку про те, що розумним та справедливим, враховуючи розмір заборгованості та розмір нарахованих штрафу та пені, буде стягнення фіксованої частини штрафу в сумі 500 грн. Стосовно стягнення тіла кредиту в сумі 6136,92 грн. суд першої інстанції зазначив, що вказана вимога підлягає до задоволення, оскільки позичальником вона визнана. Крім того, з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді мінімально встановленого розміру судового збору на момент подачі позову.

Висновок суду не в повній мірі обґрунтований з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 17.12.2014 року укладено договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 1000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.12.2014 року ОСОБА_1 надав згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості зі сплати процентів, необґрунтовано застосував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19 та не врахував, що Велика Палата Верховного Суду дійшла до відповідних висновків за інших фактичних обставин справи.

Так, Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19 зазначила, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Матеріали справи не містять підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, як вбачається із даної постанови, відповідач не ознайомлювалась та не підписувала відповідні Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», про що нею було заявлено, в той час як з матеріалів даної справи даних обставин не вбачається

Суд першої інстанції не врахував, що зі змісту апеляційної скарги відповідача, (а.с.48-52), поданої на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18.12.2018 року вбачається, що він не мав змоги ознайомитися лише з умовами договору щодо нарахування пені та штрафів та не заперечував тієї обставини, що був ознайомлений з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитом (а.с.50). Також із заяви відповідача від 28.05.2019 року про часткове визнання позову вбачається, що відповідач визнає заборгованість за тілом кредиту в сумі 6136,92 грн. та відсотками за користування кредитом в розмірі 4880,66 грн. та вважає несправедливою лише розмір неустойки заявленої Банком, вважаючи, що відповідний строк на пред`явлення вимоги про її стягнення сплив (а.с. 95).

Також колегія суддів враховує те, що відповідач впродовж судового розгляду неодноразово змінював свою позицію в частині визнання своїх вимог, в тому числі змінив її після прийняття судом першої інстанції судового рішення. Зокрема, відповідач, визнаючи позов в частині стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 4880,66 грн., (а.с. 95), після прийняття Великою Палатою Верховного Суду вищевказаної постанови від 03.07.2019 року, змінив свою позицію та у своїй заяві від 19.09.2019 року, (а.с. 106), визнав лише тіло кредиту в розмірі 6136, 92 грн. та заперечував проти задоволення вимоги Банку щодо стягнення з нього процентів за користування кредитом.

Таким чином, враховуючи, що матеріали справи містять відомості щодо ознайомлення відповідача з Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами на обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, умови якого погоджені шляхом підписання анкети-заяви від 17.12.2014 року.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунком проведеним Банком (а.с. 8-9) у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 20.06.2018 року заборгованість становить 20686,61 грн.,яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 6136,92 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4880,66 грн., заборгованості за пенею 8207,76 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 961,27 грн.

Як вбачається з матеріалів справи Банк, пред`являючи вимоги щодо погашення кредиту, просив, окрім заборгованості за тілом кредиту, також стягнути проценти за користування кредитом та неустойку у вигляді пені та штрафів.

З виписки по картковим рахунком ОСОБА_1 за №2612142 (а.с.119-122) вбачається, що останній користувався кредитними коштами в період з 04.01.2016 року по 05.01.2019 року, зокрема 05.01.2019 року використав 105,56 грн. кредитних коштів зі сплати «Страхового платежу по договору «Страхование кредитного лимита», в той час як останній платіж на погашення кредитної лінії був ним здійснений 28.07.2017 року в розмірі 660 грн. (а.с. 121). Посилання позичальника щодо незаконності включення Банком до тіла кредиту платежів, що здійснені з його кредитної картки у вигляді «Щомісячного платежу за страховку «Захист на кожен день» та «Страхового платежу по договору «Страхування кредитного ліміту» не є обґрунтованими, оскільки останнім не надано суду доказів на підтвердження того, що вказані платежі здійснювались з його кредитної картки незаконно без укладення з Банком відповідних договорів про надання цих послуг.

Частиною 1 статті 546 цього Кодексу встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Як вбачається зі змісту Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанкупозивачем визначено декілька видів цивільної відповідальності у вигляді двох видів пені та штрафів.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної від повільності за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові ВСУ №6-2003цс15 від 21.10.2015 року.

Суд першої інстанції, дійшовши вірних висновків щодо недопущення покладення на відповідача ОСОБА_1 подвійної відповідальності за порушення строків виконання грошових зобов`язань та виключення пені з суми стягнення, не врахував що сума штрафу, який підлягає сплаті відповідно до п. 2.1.1.7.6 Договору та полягає у порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів, складається з суми в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову, а не лише з суми фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн., неправомірно стягнув штраф лише у зазначеній фіксованій частині та відмовив у його процентній складовій, яка відповідно складає 550,87 грн. ((6136,92+4880,66)*5/100 =550,87).

Стосовно посилання ОСОБА_1 на пропущення Банком строку спеціальної позовної давності зі стягнення неустойки колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Як вбачається з виписки по рахунку позичальник використовував кредитні кошти до січня 2019 року, в той час як згідно вищевказаних положень Договору (п.2.1.1.7.6), обов`язок позичальника зі сплати Банку відповідного штрафу, виникає через 30 днів з дати порушення позичальником строку платежу по якомусь з грошових зобов`язань. Таким чином, позовна давність щодо відповідних вимог Банку, враховуючи пільговий період встановлений Банком щодо повернення кредитних коштів, також починає спливати через 30 днів з останнього порушення позичальником граничного строку платежу по якомусь з грошових зобов`язань, тобто, у даному випадку фактично з квітня 2019 року. З огляду на вищезазначене строк позовної давності щодо стягнення з позичальника суми штрафу Банком не пропущено.

Враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», окрім заборгованості за тілом кредиту та фіксованої частини штрафу, які обґрунтовано стягнутого судом першої інстанції, заборгованості по відсоткам у розмірі 4880,66 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 550,87 грн.

Питання розподілу судових витрат між сторонами підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що при поданні позовної заяви до суду першої інстанції ПАТ КБ «Приватбанк» було сплачено 1762 грн. судового збору при ціні позову 20686,61 грн., при поданні апеляційної скарги сплачено 2643 грн. за перегляд рішення суду в частині незадоволених позовних вимог в розмірі 14 049,69 грн., апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу та позов частково, тому до відшкодування апелянту за рахунок відповідача підлягає 1062,83 грн. судових витрат, які були понесені позивачем в суді першої інстанції, ((6136,92+4880,66+1050,87) * 100 : 20686,61 = 58,33 * 1762 : 100 = 1027,77), та 1098,95 грн. судових витрат, які були понесені апелянтом під час розгляду справи судом апеляційної інстанції (5431,53*100: 14 049,69 =38,65*2643:100=1021,51). При цьому враховується розмір позовних вимог, які були задоволені судом першої інстанції в сумі 6636,92 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.12.2014 року, яка виникла станом на 20.06.2018 року в розмірі 6136,92 грн. основної суми боргу (тіло), 4880,66 грн. заборгованості за відсотками, штраф у розмірі 1050,87 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в розмірі 1027,77 грн. В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»1021,51 грн. судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.12.2019 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова