КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 756/15023/16-ц

провадження № 22-ц/824/10865/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у складі судді Луценка О.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, в якому просив зобовязати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі та гідності відносно позивача; зобовязати відповідача публічно вибачитися перед позивачем за розповсюдження неправдивих відомостей, що псують її честь і гідність; стягнути з відповідача на користь моральну шкоду в грошовій формі у розмірі 500 000,00 грн. та кошти, витрачені на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що 18 листопада 1997 року Залізничним районним судом м. Києва на користь позивача було прийнято рішення по справі №2-1680/1997, відповідно до якого відповідач повинен сплачувати аліменти в розмірі Ѕ з усіх видів доходу на утримання позивача. Але рішення не виконується, відповідач умисно приховує свої доходи.

Вказував про те, що відповідач постійно в листах, скаргах та інших документах зневажливо та принизливо ставиться до позивача, систематично розповсюджує про неї та її покійного батька, який помер у 1974 році, відомості, що не відповідають дійсності, порочать честь та гідність.

Звертав увагу на те, що ОСОБА_2 подавав до прокуратури заяву, в якій обливає брудом батька позивача, звинувачує його у тому, що він його залякував, погрожував йому, звинувачував позивача у тому, що вона підбурювала його до вбивства лікаря, який оперував їхню дитину. Відповідач безпідставно звинувачує також і суддю Хіміча В.М., який виніс рішення на користь позивача. Відповідач звинувачує позивача у підробці документів, злочинних зговорах тощо.

На думку представника позивача, звинувачення ОСОБА_2 не відповідають дійсності та порочать її честь та гідність.

Посилався також на те, що внаслідок дій відповідача щодо порушення права на повагу до честі, гідності, позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала після сказаних та написаних слів колишнього чоловіка. Моральну шкоду позивач оцінює у 500 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 01 липня 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідач свідомо поширював неправдиві відомості, що порочать честь і гідність позивача та її покійного батька, а також висловлював непристойну оцінку поведінки останньої та її батька, що суперечить формі спілкування між людьми, чим заподіяв ОСОБА_1 непоправну моральну шкоду, що підтверджується проведеним психологічним дослідженням спеціалістом у відповідній сфері щодо психоемоційного та соматичного стану позивача.

Уважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо порушення права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, останній була завдана моральна шкода, яка полягає у тяжких душевних стражданнях, які вона зазнала після сказаних та написаних слів колишнього чоловіка, а також у приниженні її честі та гідності останнім.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Позивач та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з вищевказаних підстав, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідач у судове засідання не з'явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що звернення відповідача із заявою до Генеральної прокуратури України не може свідчити про факт поширення відповідачем негативної інформації відносно позивача, оскільки розгляд такого роду заяв входить до компетенції Генеральної прокуратури України, а відповідач мав право звернутися із вказаною заявою з метою перевірки обставин, які на його думку, мали місце та можуть свідчити про вчинення злочину. Окрім того, поширена відповідачем інформація, на думку суду, є оціночним судженням, адже не містить жодних конкретних даних, а є вираженням субєктивної думки відповідача, його припущенням, яке не порочить честь та гідність позивача, а тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 20 листопада 1998 року (а.с. 10).

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 18 листопада 1997 року ухвалено визнати ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 6).

20 квітня 2015 року відповідачу було направлено лист, відповідно до якого Соломянським РУ ГУ МВС України в м. Києві розглянуто звернення відповідача щодо можливих протиправних дій з боку позивача та ОСОБА_5 За результатами розгляду звернення порушення вимог чинного законодавства не встановлено (а.с. 6).

Слідчий відділ Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві у 2001 році розглядало звернення ОСОБА_1, за результатами яких встановлено особу, яка телефонувала позивачу 26 квітня 2001 року, з якою позивач зустрічалась біля гастроному «Севастополь», вказана особа була допитана. Причетність цієї особи до вчинення відносно позивача злочинів не вбачається (а.с. 8).

Заступник начальника СВ Соломянського РУ ГУ МВС України в м. Києві повідомив ОСОБА_6, що з ОСОБА_2 було проведено бесіду, спрямовану на подальше застереження останнього від протиправних дій відносно позивача. Будь-яких ознак злочину в описаних позивачем заяві в діях відповідача не встановлено (а.с. 9).

Відповідач звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою від 03 лютого 2015 року, в якій просить розпочати досудове розслідування відносно дій ОСОБА_1 та внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Як убачається з указаної заяви щодо вчинення кримінальних дій позивачем та ОСОБА_5, упродовж сумісного проживання відповідача з позивачем батько ОСОБА_1 недвозначно натякав, що чекає відповідача у випадку виходу із сімї. Відколи їхні подружні стосунки зайшли в кут, він був заляканий. Пізніше дружина та її батько познайомили його з суддею Залізничного районного суду м. Києва ОСОБА_5, пізніше виконуючим обовязки голови суду. І тоді, він зрозумів, що окрім загрози життя у нього зявилась загроза розправи за будь-яким незаконним звинуваченням. Вказував у заяві, що після розлучення ОСОБА_1 робила все, щоб позбавити його будь-якої власності, відібрати будь-які активи. Активну допомогу, сприяння і безпосередню участь у здійсненні таких страт приймав суддя пан ОСОБА_5 Зазначав, що позов про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 ґрунтується на підроблених останньою документах та підроблених фактах, які внесені до суду ОСОБА_1 для отримання незаконної вигоди через рішення, яке має бути скасовано, а суддею ОСОБА_5 заплющено очі на незаконні, підроблені, спотворені докази і всупереч законним вимогам прийняте злочинне рішення. ОСОБА_1 не була присутньою на жодному судовому засіданні, шлях, яким втрачений виконавчий лист потрапив до справи є шахрайським та кримінальним. В решті він віддав позивачу дачу, авто, квартиру, майно, ділянку землі, ще одну квартиру, зібрані кошти. зазначав, що ОСОБА_1 написала на нього понад трьох заяв у правоохоронні органи. Він впевнений, що діяння позивача були умисні, мали корисливий мотив заволодіння його майном, грошима шляхом обману та впливу, тиску з боку офіційного представника судової влади та через підкуп такі діяння мають склад злочину. Зазначає, що ОСОБА_1 та її посібник ОСОБА_5 вплинули на суддю апеляційної інстанції, що призвело до настання наслідків, які привели до ухвалення чергового неправомірного рішення, витікаючого з підроблених обставин, неіснуючих документів тощо (а.с. 12-15).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що в наведеній вище заяві відповідач розповсюдив відносно неї відомості, які не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність, а тому вважає, що така інформація є недостовірною і відповідача слід зобовязати припинити відносно неї неправомірні дії щодо приниження її честі та гідності та публічно вибачитись перед ОСОБА_1

Судом першої інстанції також установлено, що сторони є колишнім подружжям та їхні стосунки носять неприязний характер.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. (ст. 3, 28, 68).

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) (п.16 Постанови Пленуму ВСУ).

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

У матеріалах справи відсутні відомості за результатами звернення відповідача із заявою до Генеральної прокуратури України.

Клопотань про витребування такої інформації учасниками справи під час розгляду справи судом першої інстанції заявлено не було.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що обставини, які викладені у поданій відповідачем заяві були належним чином перевірені та/або за результатами її перевірки були встановлені певні обставини.

З наведеного вбачається, що відповідач реалізував своє право на звернення до компетентних органів, в якому з субєктивної точки зору критично оцінив певні події та дії позивача та просив вжити відповідних заходів реагування.

Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції «Про захист прав та основних свобод людини».

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

З огляду на викладене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції, проаналізувавши інформацію, яку позивач уважає такою, що принижує її честь і гідність, а також норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, дійшов правомірного висновку про те, що вислови відповідача стосовно ОСОБА_1, які були викладені останнім у заяві до Генеральної прокуратури України від 03 лютого 2015 року, фактично є його оціночними судженнями і містять його власну субєктивну думку відносно дій позивача, при чому така думка викладена ним не в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що могло б принизити честь, гідність та репутацію позивача.

Таким чином, відповідач, звернувшись до прокуратури із заявою щодо неправомірних, на його думку, дій позивача, реалізував своє конституційне право на звернення до державних органів, передбачене статтею 40 Конституції України, висловивши при цьому власну субєктивну думку відносно дій позивача.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність порушень особистих немайнових прав позивача з боку відповідача, а відтак й законно постановлено рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки місцевим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням наведеного висновки рішення місцевого суду є достатньо аргументованими.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна