Справа № 153/498/19
Провадження № 22-ц/801/1747/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуСправа № 153/498/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

Секретар: Шевчук К.І.

За участю: відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 11 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Ямпільської міської ради Вінницької області про скасування рішення міської ради

Рішення ухвалила суддя Гаврилюк Т.В.

Рішення ухвалено о 10.33 год. у м. Ямполі Вінницької області.

Дата складення повного тексту рішення - 12 червня 2019 року,

Встановив:

09 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 і Ямпільської міської ради Вінницької області про скасування рішення міської ради, у якому просила скасувати рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради народних депутатів Ямпільського району Вінницької області від 5 листопада 1997 року № 374, відповідно до якого видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0416 га, що розташована на території Ямпільської міської ради Вінницької області для обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 2003 року № НОМЕР_2, виданого на підставі розпорядження від 24 грудня 2003 року № НОМЕР_2 їй на праві приватної власності, спільної (сумісної власності) належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване в Ямпільському бюро технічної інвентаризації 6 лютого 2004 року.

Крім неї співвласником даного житлового будинку є відповідач ОСОБА_1 , який проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

20 листопада 1997 року відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0416 га, що розташована на території Ямпільської міської ради, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю.

Державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради народних депутатів № 374 від 5 листопада 1997 року.

Виходячи із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки і норм статті 42 ЗК України (в редакції, чинній на період виникнення спірних правовідносин), у разі приватизації громадянами квартир у багатоквартирному будинку, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування лише об`єднанню співвласників будинку у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність або користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Міська рада з істотним порушенням вимог статті 42 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення), без встановлення розміру та конфігурації прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, прийняла незаконне рішення, яким частину цієї прибудинкової земельної ділянки незаконно передала у власність одному із співвласників багатоквартирного житлового будинку, чим істотно порушила право власності інших співвласників цього багатоквартирного будинку, зокрема, позбавила позивачів можливості доступу, проїзду до належних їм на праві власності квартир у будинку та належного обслуговування даного житлового будинку.

Багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 не перебуває на балансі жодної організації і співвласниками будинку не створено об`єднання співвласників.

Вважає, що рішення Ямпільської міської ради № 374 від 5 листопада 1997 року винесено з порушенням вимог закону і суперечить положенням статті 42 ЗК України, тому на підставі статті 21 ЦК України підлягає визнанню незаконним і скасуванню.

20 травня 2019 року ОСОБА_2 подала в суд заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій зазначила, що про оспорюване нею рішення Ямпільської міської ради вона дізналася в 2017 році під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до неї про зобов`язання вчинити певні дії. Просила визнати причини пропуску нею строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними і поновити строк.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 11 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Ямпільської міської ради про скасування рішення міської ради відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Зазначила, що оскаржуване рішення суду як таке, в якому судом допущено неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, підлягає скасуванню.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки апеляційну скаргу вважає надуманою та необґрунтованою і такою, що підлягає залишенню без задоволення.

Інший відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася без поважних причин.

Представник відповідача Ямпільської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надіслав лист, яким просив розглянути справу у його відсутність; заперечив проти задоволення апеляційної скарги і просив вирішити спір у відповідності до норм чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 2003 року № НОМЕР_2, виданого на підставі розпорядження від 24 грудня 2003 року № НОМЕР_2 позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, спільної (сумісної власності) належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване в Ямпільському бюро технічної інвентаризації 6 лютого 2004 року (а. с. 6).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_4 ( а. с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Ямпільської міської ради народних депутатів № 374 від 5 листопада 1997 року ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 416 квадратних метрів для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_5 (а. с. 78).

20 листопада 1997 року Ямпільською міською радою народних депутатів на підставі даного рішення ОСОБА_1 виданий Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0416 га, розташованої на території Ямпільської міської ради для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а. с. 79).

У технічному паспорті на квартиру, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 наявна план-схема розміщення будинків на земельній ділянці, виділеній райспоживспілці, виготовлена 26 липня 1994 року (а. с. 7-8, 9).

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року, яке вступило в законну силу 16 січня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю, відмовлено (а.с.48-57).

Підставою для відмови у задоволенні позову суд зазначив про передчасність заявленої вимоги про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності, оскільки позивачем не заявлено позовної вимоги про скасування рішення Ямпільської міської ради від 5 листопада 1997 року № 374 на підставі якого ОСОБА_1 видано Державний акт на право приватної власності на землю від 20 листопада 1997 року площею 416 кв. м. для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_5 (а. с. 56).

Із інвентаризації справи (зберігається в Могилів-Подільському міжміському бюро технічної інвентаризації) на будинок АДРЕСА_6 вбачається, що власником цього будинку є райспоживспілка. Будинок двоповерховий і має три квартири (а. с. 58-63).

Із комісійного акта Ямпільської міської ради, складеного 1 липня 2014 року вбачається, що згідно викопіровки прибудинкової території від 26 липня 1994 року ( АДРЕСА_1) загальна площа двох багатоквартирних житлових будинків, належних Ямпільській райспоживспілці, становить 1638 кв. м.; частина земельної ділянки (прибудинкова територія) біля багатоквартирного житлового будинку приватизована ОСОБА_1 (загальна площа - 416 кв. м.), розподілу прибудинкової території біля будинку по АДРЕСА_5 між квартиронаймачами та райспоживспілкою не проведено; усі квартири викуплені та приватизовані, на баланс комунального підприємства «Ямпількомунгосп» не передані (а. с. 72-73).

Із комісійного акта від 30 жовтня 2017 року слідує, що розподіл прибудинкової території біля багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_3 між квартиронаймачами і Ямпільською райспоживспілкою, яка побудувала даний житловий будинок і господарські будівлі в 1987 році, не проведено; біля багатоквартирного житлового будинку частина прибудинкової території площею 416 кв. м. приватизована ОСОБА_1 ; всі квартири викуплені і приватизовані; будинок на самообслуговуванні, будинковий комітет не створений. При приватизації частини прибудинкової території земельної ділянки багатоквартирного житлового будинку ОСОБА_1 не було враховано інтереси квартиронаймачів, що мешкають в даному будинку (а. с. 97).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка є частиною прибудинкової території, яка передана у власність ОСОБА_1 без врахування часток у праві спільної сумісної власності у нерухомому майні, порядку користування будинком та розташування інших будівель. На прибудинковій території збудовані надвірні та господарські споруди власниками цього будинку, на частину із яких виготовлено правовстановлюючі документи, до них прокладено заїзд. Приватизацією частини земельної ділянки ОСОБА_1 створив перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою, а оспорюваним рішенням виконавчого комітету міської ради порушуються права позивача щодо володіння, користування і розпорядження прибудинковою земельною ділянкою.

Такий висновок суду є правильним, оскільки суд до нього дійшов із повно встановлених по справі обставин та з урахуванням положень матеріального права.

Відповідно до ст. 42 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення виконавчим комітетом міської ради) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду (ч. 1).

Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою (ч. 2).

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі (ч. 3).

Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом (ч. 4).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 13 від 25 грудня 1996 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при встановленні порядку використання земельної ділянки й розпорядження нею громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної часткової власності, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком та здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. У разі неможливості перенесення співвласником на надану в його користування ділянку господарських будівель і насаджень суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

У спільному користуванні сторін суд може залишити лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

При приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку й на умовах, передбачених Земельним кодексом щодо використання присадибної ділянки громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності (статті 42, 105). Якщо в жилому будинку приватизовано частину квартир, питання про користування прибудинковою територією вирішується за правилами ч. 2 ст. 30 ЗК України, тобто шляхом поділу цієї території в установленому порядку або спільного користування нею, якщо поділ без шкоди для її раціонального використання неможливий.

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України (частина 5).

Положенням про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженим Наказом Фонду державного майна, Держкомзему, Держкоммістобудування, Держжитлокомунгоспу № 31/30/53/396 від 05 квітня 1996 року, визначено, що прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Склад та поділ території мікрорайону кварталу на окремі земельні ділянки прибудинкових територій визначаються необхідністю забезпечення ефективного утримання та експлуатації житлового будинку та прибудинкових територій на підставі дотримання встановлених будівельних, протипожежних і санітарних норм (пункт 2.1.).

Прибудинкова територія включає:

- територію під житловим будинком (житловими будинками);

- проїзди та тротуари;

- озеленені території;

- ігрові майданчики для дітей дошкільного та молодшого шкільного віку;

- майданчики для відпочинку дорослого населення;

- майданчики для занять фізичною культурою;

- майданчики для тимчасового зберігання автомобілів;

- майданчики для господарських цілей;

- майданчики для вигулювання собак;

- інші території, пов`язані з утриманням та експлуатацією будинків та інших пов`язаних з ними об`єктів (пункт 2.2.).

Розміри земельних ділянок прибудинкових територій визначаються пропорційно в залежності від загальної площі житлових, допоміжних і нежилих приміщень, поверховості будинків, їх розташування в межах населеного пункту відповідно до державних норм і правил і затвердженої проектно-технічної документації (пункт 2.3.).

Межі земельних ділянок прибудинкових територій встановлюються за проектами відведення цих ділянок відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації. Затверджений відповідними органами місцевого самоврядування за місцем розташування цих ділянок проект поділу території мікрорайону (кварталу), групи будинків є підставою для розробки проектів відведення земельних ділянок прибудинкових територій будинку (будинків) цього мікрорайону (кварталу).

В проекті поділу території мікрорайону виходячи з існуючої ситуації встановлюються також території (об`єкти) спільного користування, які знаходяться у спільній частковій власності. Утримання та використання вказаних територій або об`єктів здійснюється відповідно до угод, укладених зацікавленими об`єднаннями власників, що створюються власниками для управління, утримання і використання майна житлових будинків, яке перебуває у загальному користуванні (далі - Об`єднання власників будинків). Ці території не підлягають поділу на місцевості.

У складі прибудинкової території також визначаються об`єкти, що використовуються сторонніми користувачами з встановленими правилами експлуатації та користування (спільні проїзди, наскрізні проходи у будовах тощо), їх межі. В проекті також встановлюються сторонні користувачі.

До цих об`єктів відносяться окремі ділянки (ігрові майданчики, майданчики для занять фізичною культурою, для тимчасового зберігання автомобілів, для господарських цілей та для вигулювання собак), об`єкти загального призначення для групи будинків кварталу, мікрорайону. Земельні ділянки, необхідні для здійснення реконструкції, ремонту та експлуатації існуючих магістральних, наземних та підземних інженерних мереж передаються Об`єднанням власників будинків у користування, інші види мереж - надаються у власність з встановленими правилами експлуатації. Усі ці ділянки використовуються власниками землі з обмеженнями, що передбачаються правилами затверджуваними у встановленому порядку. Межі цих об`єктів та особливості їх використання встановлюються у проекті поділу території (мікрорайону, кварталу) та подаються в складі проекту відведення земельних ділянок прибудинкових територій.

У разі неможливості поділу території мікрорайону, кварталу, групи будинків окремі, складові якої створювалися для спільного обслуговування групи будинків, без ущемлення інтересів співвласників цих будинків та порушення діючих норм і проектно-технічної документації прибудинкова територія об`єднується в одну земельну ділянку, яка переходить у спільне користування або у спільну часткову власність співвласників будинків (п. 2.4.).

У пункті 4 зазначеного Положення закріплено право на прибудинкову територію. Так, прибудинкові території (земельні ділянки) передаються у власність або надаються в користування відповідними органами місцевого самоврядування, в тому числі на умовах оренди, Об`єднанням власників будинків, для обслуговування існуючого житлового будинку (будинків) відповідно до земельного законодавства (п. 4.1.).

Суб`єктами права власності (користування) на земельні ділянки прибудинкових територій можуть виступати об`єднання власників багатоквартирних житлових, допоміжних та нежитлових приміщень, у тому числі вбудовано-прибудованих, багатоквартирних житлових будинків згідно з чинним законодавством (п. 4.2.).

При переході права власності на житловий будинок (його приміщення) або на частину будинку разом з цим об`єктом переходить і право спільної власності (користування) земельною ділянкою у відповідності з чинним законодавством. Зміна цільового призначення земельних ділянок прибудинкової території допускається у випадку реконструкції, зміни функціонального призначення споруд, наявності інших обґрунтованих причин у відповідності з діючими нормами за дозволом відповідних органів місцевого самоврядування (п. 4.3.).

Частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається. Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки (п. 4.4.).

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 152 ЗК України визначені способи захисту прав на земельні ділянки, згідно положень якої держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (ч. 1). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частина 3 пункт «г»).

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.

З урахуванням наведених вимог закону суд вірно визначився щодо характеру спірних правовідносин, і вирішуючи спір, надав належну оцінку тій обставині, що будинок по АДРЕСА_6 є багатоквартирним житловим будинком, і до спірних правовідносин застосував положення ст. 42 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення виконавчим комітетом міської ради), відповідно до яких громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими і такими, що підтверджені матеріалами справи і доведені у судовому засіданні.

Разом з тим, рішення суду не може залишатися в силі за таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі заявили про застосування спливу строків позовної давності, тому суд мав підстави для відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, оскільки суд не знайшов підстав для поновлення пропущеного позивачем строку для звернення до суду, про що вона заявила у клопотанні 20 травня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно положень статей 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами частин 3, 4, 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У заяві про поновлення строку звернення до суду за захистом свого порушеного права позивач зазначила, що про рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради № 374 від 5 листопада 1997 року вона дізналася в 2017 році під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до неї про зобов`язання вчинити певні дії. Після чого вона звернулася до Ямпільської міської ради з вимогою про створення відповідної комісії. За результатами роботи комісії був складений акт від 30 жовтня 2017 року, в якому зокрема, вказано, що біля багатоквартирного житлового будинку частина прибудинкової території площею 416 кв. м. приватизована громадянином ОСОБА_1 на підставі Державного акта серії ІV-ВН № 038267 від 20 листопада 1997 року, виданого на підставі рішення Ямпільської міської ради від 5 листопада 1997 року № 374 (а. с. 96, 97, 79).

Такі твердження позивача про те, коли вона дізналася про наявність оспорюваного рішення є слушними і заслуговують на увагу, оскільки вони узгоджуються між собою і з матеріалами справи.

Тому зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності визнаються поважними, а порушене право позивача підлягає захисту, врахувавши при цьому ту обставину, що відповідачі не довели, що позивач знала чи могла довідатися про порушення свого права раніше, у тому числі в межах строку позовної давності.

Оскільки відповідачами не доведено, коли саме позивач дізналася про порушення своїх прав, підстави для застосування спливу строку позовної давності у даному спорі відсутні.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги ґрунтуються на законі, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 11 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області про скасування рішення міської ради задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду із позовом для захисту порушеного права.

Визнати неправомірним і скасувати рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради народних депутатів Ямпільського району Вінницької області № 374 від 5 листопада 1997 року про передачу безоплатно в приватну власність земельної ділянки площею 416 квадратних метрів для обслуговування житлового будинку і господарських будівель ОСОБА_1 та видачу ОСОБА_1 Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ.В. Міхасішин
В.В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2019 року