справа № 757/2533/16-ц
судді Лесько Алли Олексіївни
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М., суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішенняПечерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів:
Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А. у справі за позовом ОСОБА_1 а до ОСОБА_2 про визнання недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію інформації та її спростування.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Заочне рішенняПечерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року залишено без змін.
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:
визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену через сторінку у соціальній мережі Facebook, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) від ІНФОРМАЦІЯ_1: «Автором поправки в бюджет, про яку я писав вчора, за інформацією багатьох джерел є ОСОБА_1 »;
зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 днів із дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну та принижуючу честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, викладену в мережі Інтернет на сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) від ІНФОРМАЦІЯ_1 тим самим способом - в мережі Інтернет на сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2), вказавши: «Вважати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, викладену мною, ОСОБА_2 , на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2), розміщено повідомлення, яке містило інформацію, що безпосередньо стосується ОСОБА_1 , а саме (далі - зберігається граматика автора): «Автором поправки в бюджет, про яку я писав вчора за інформацією багатьох джерел є ОСОБА_1 ».
Повідомлена ОСОБА_2 інформація була поширена іншими джерелами масової інформації на їх загальнодоступних ресурсах та викликала критичні зауваження і скарги виборців.
Вважав, що інформація, поширена відповідачем, є недостовірною, призвела до негативної реакції суспільства: як серед різних верств населення, так і серед фахівців, що змусило ОСОБА_1 виправдовуватися перед своїми виборцями та колегами, оскільки він не є автором вказаної пропозиції.
Посилаючись на недостовірність інформації, поширеної ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook, яка принизила честь і гідність ОСОБА_1 , сформувала про нього негативне ставлення та поставила під сумнів його професіоналізм, просив позов задовольнити.
Заперечення відповідача
Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що поширена ним інформація відповідає дійсності.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня
2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічних виступів, інтерв`ю, публікацій в мережі Інтернет, відповідачем була дотримана, а відтак відсутні підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню як похідні вимоги щодо спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

16 червня 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили характер оскаржуваної інформації, неправомірно застосували положення Закону України «Про інформацію» та помилково визнали недостовірну інформацію оціночним судженням, що не підлягає спростуванню.

При цьому апеляційний суд послався на частину другу статті 9 Закону України «Про інформацію», яка втратила чинність від 09 травня 2011 року у зв`язку з прийняттям нової редакції зазначеного закону.

Вважає, що опублікована в соціальній мережі Facebook інформація містить відомості про конкретні факти, може бути перевірена та спростовується належними доказами, а отже, є недостовірною.

Суди не встановили різницю між поняттями «фактичні твердження» та «оціночні судження», неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи

ІНФОРМАЦІЯ_3 на сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2), була поширена інформація наступного змісту (далі - зберігається граматика автора):

«Не хотів починати рік із зради, але куди дітися, якщо тут зрадіще»…. цей самий пункт відтерміновує на рік початок дії нової системи фінансового контролю, яка передбачена Законом Про запобігання корупції і яка вводиться в дію рішенням НАЗК...»

ІНФОРМАЦІЯ_1 на вказаній сторінці у соціальній мережі Facebook, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_2 , також була розміщена інформація наступного змісту (далі - зберігається граматика автора):

«Автором поправки в бюджет, про яку я писав вчора за інформацією багатьох джерел є ОСОБА_1».

«…саме електронне декларування, а не фізичний початок роботи НАЗК є нашим головним обов`язком перед ЄС в частині отримання безвізового режиму»; «Історія з «відтермінуванням» електронного декларування показала наскільки страшним та небезпечним в очах деяких може бути Національне агентство запобігання корупції».

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджено належними і допустимими доказами.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 201 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Судами встановлено, що на момент поширення оскаржуваної інформації ОСОБА_1 був народним депутатом України, тобто публічною особою.

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів погодилася з висновками судів про відмову у задоволенні позову.

Суд відхилив аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд посилався на частину другу статті 9 Закону України «Про інформацію», яка втратила чинність від 09 травня 2011 року у зв`язку з прийняттям нової редакції зазначеного закону, оскільки зазначене на законність і обґрунтованість висновків суду про відмову у задоволенні позову не впливає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважала, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Правові підстави незгоди з мотивами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року

1. Судами встановлено, що і позивач, і відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 на час поширення інформації, про спростування якої заявлено позов, обіймали посади народних депутатів Верховної Ради України, тобто були публічними особами.

2. Залишаючи без змін ухвалені у справі судові рішення, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду з посиланням на висновки ЄСПЛ у справі GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, 15 липня 2010 року, виходила з того, що пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність.

3. Проте, на мою думку, такий підхід не завжди повинен застосовуватися, коли мова йде про поширення інформації, яка містить не тільки оціночні судження, а й твердження про факти, та поширення інформації мало місце не боку засобів масової інформації (газет, журналів, інтернет-ресурсів), а з боку осіб, які обіймають посади в органах державної влади та не позбавлені можливості перевірити зміст поширеної ними інформації на предмет її достовірності.

4. І попри те, що в судах має місце усталена практика в подібних правовідносинах, така практика не завжди повинна застосовуватися, коли мова йде про поширення публічною особою (а не безпосередньо ЗМІ) інформації, яка не відповідає дійсності.

5. Свобода вираження поглядів політиком не може полягати у наявності безумовного права на проголошення ним голослівних заяв для приниження свого опонента, особливо за наявності можливості перевірити достовірність інформації, яку він оприлюднює та поширює.

6. Інформація, поширена публічною особою, в силу статусу цієї особи набуває важливого значення та майже завжди сприймається як правдива і перевірка її потребує спеціальних знань та часу, які доступні не кожному громадянину. Тому неправдиві факти можуть сформувати неправильне уявлення у громадян про діяльність певної політичної сили чи окремого політика та впливати на їх вибір підтримувати чи не підтримувати певні політичні сили.

7. Тому, на мою думку, умови прийнятності допустимої критики, яка виходить від публічних осіб, та містить не тільки оціночні судження, а й фактичні дані, повинні бути дещо жорсткішими на предмет їх правдивості, ніж для пересічних громадян та ЗМІ.

8. Така правова позиція узгоджується із висновками ЄСПЛ.

9. Так у рішенні Палати у справі Рангайніс проти Латвії (заява № 40597/08) Європейський суд з прав людини одноголосно встановив відсутність порушення статті 10 (свобода вираження поглядів) Європейської конвенції з прав людини. У цій справі пан Райнганіс був визнаний національним судом відповідальним за наклеп після обвинувачення ним банкіра, який висунув свою кандидатуру на вибори в парламент, у привласненні банківських коштів, яке не мало достатньої фактичної бази.

Посилаючись на статтю 10 Конвенції, заявник Райнгайніс скаржився до ЄСПЛ на те, що рішення національного суду проти нього стосовно наклепу складало необґрунтоване втручання у його право на свободу вираження поглядів.

10. У цій справі суд зазначив, що свобода вираження поглядів не є необмеженим правом. Національні органи влади могли вживати необхідні заходи для того, щоб реагувати без надлишку на звинувачення про наклеп, які не мали підстав або були зроблені несумлінно. Свобода вираження поглядів також встановлювала обов`язки та зобов`язання, такі як необхідність ретельно перевіряти інформацію до її розголошення. Такий обов`язок був ще важливішим для осіб, які займали державні посади.

11. Сутність справи полягала в тому, чи мали твердження пана Рангайніса достатню фактичну основу. Суд зазначив, що його початкові твердження були засновані на звіті, який він підготував для Ради та який сам був заснований на інформації, отриманій ним від відділів маркетингу та фінансів. Він згодом зробив коментарі журналістам про свої підозри в розкраданні коштів, що викликало повідомлення в газетах, які вказували на А .Л. , який згодом подав позов про дифамацію.

12. Суд визначив декілька факторів, які викликали сумніви в поводженні пана Рангайніса під час спілкування з журналістами.

По-перше, він повинен був усвідомлювати той статус, який він мав відповідно до національного законодавства як державний службовець, а також те, що журналісти могли покладатися на його заяви, зокрема, якщо вони стосувалися внутрішніх банківських документів.

По-друге, він сформулював свої погляди про незареєстровані рекламні витрати та витрати на маркетинг після консультацій з керівниками відділу маркетингу та фінансів, але було незрозуміло, чому він не подав запит для отримання інформації від відділу внутрішнього аудиту до того, як розмовляти з пресою. Відділу знадобилося лише два тижні для того, щоб перевірити і відхилити його підозри. Тому він розкрив непідтверджену інформацію засобам масової інформації під час проведення аудиту.

Крім того, його коментарі були зроблені незадовго до виборів, коли їх обов`язково сприймали серйозно засоби масової інформації та громадськість, зокрема, оскільки вони стосувалися новоствореної політичної партії. Посада пана Рангайніса в банку та характер його тверджень означали, що він не міг покладатися на перебільшення або навіть провокації, які можливо було зазвичай залучати під час здійснення свободи вираження поглядів в контексті політичних дебатів.

Наприкінці, він ніколи не робив жодних кроків для того, щоб дистанціюватися від інших статей, які містять його заяви навіть незважаючи на те, що аудит був доступним до того часу, коли ці звіти були опубліковані. Він також не вживав жодних заходів для виправлення ситуації після проведення внутрішніх та зовнішніх аудитів.

Взагалі Суд визнав, що перший звіт пана Рангайніса, на підставі якого він подав серйозне звинувачення проти колишнього голови правління банку, який також був кандидатом на виборах, не мав достатньої фактичної основи, а також те, що він перевищив межі прийнятної критики щодо А .Л .

Суд був задоволений тим, що втручання у права пана Рангайніса, яке було викликане призначенням штрафів за наклеп, було підтверджене відповідними та достатніми підставами. Органи влади встановили справедливий баланс між його правами та правами А.Л . , і діяли в межах своїх повноважень ("межі розсуду") відповідно до Конвенції.

13. Таким чином, ЄСПЛ висловився про те, що свобода вираження поглядів також встановлює обов`язки та зобов`язання, такі як необхідність ретельно перевіряти інформацію до її розголошення. Такий обов`язок є ще важливішим для осіб, які займали державні посади.

14. На мою думку, безвідповідальне поширення неправдивих відомостей особами, які обіймають посади в органах державної влади, може більш суттєво впливати на формування поглядів громадян та завдавати внаслідок цього шкоди, тому при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні встановлювати та враховувати, чи займає особа, яка поширила інформацію, політиком, чи займає державну посаду, та у зв`язку з цим ретельно досліджувати характер поширеної ними інформації.

15. Стосовно обставин даної справи, на мою думку, твердження народного депутата ОСОБА_2 про те, що саме ОСОБА_1 є автором певної поправки до бюджету, не охоплюються поняттям «оціночні судження», а є твердженням про факт, достовірність якого підлягала доведенню.

Крім того, перед поширенням такої інформації у відповідності до частини другої статті 302 ЦК України народний депутат зобов`язаний переконатися у її достовірності, і така перевірка для народного депутата не становила жодних складнощів.

16. Тому в даній справі судам належало встановити, чи відповідає дійсності поширена ОСОБА_2 інформація щодо позивача як автора згаданої поправки до бюджету та вирішити справу по суті позовних вимог, а не виключно з посиланням на те, що межі допустимої критики позивача є ширшими ніж пересічної особи та що в даному випадку мали місце оціночні судження, а не повідомлення фактів.

Суддя: А. О. Лесько