У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

копія
Справа № 401/2345/19 Провадження № 2/401/845/19

21 серпня 2019 року м. Світловодськ

Суддя Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області Мельничик Ю.С., при прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на Ѕ частини квартири та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на Ѕ частини квартири та скасування державної реєстрації.

В обгрунтування вимог зазначив, що з листопада 1974 року по листопад 2012 року був у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, ОСОБА_2 Будучи членом житлово-будівельного кооперативу вони спільно сплачували пайовий внесок поквартально за трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , і у січні 1992 року повністю його сплатили, загальною сумою 35 карбованців.

Після розлучення відповідачка з дітьми продовжувала проживати в квартирі АДРЕСА_2 . Він проживав за адресою АДРЕСА_3 . Протягом 14-ти років він працював та проживав в Києві.

На даний час на його прохання відповідачка відмовляється надати документи на вказану квартиру або сплатити йому половину вартості вказаного спільного сумісного майна, тому він вирішив звернутися до суду.

До позовної заяви позивач, ОСОБА_1 , додав копії: паспорта, картки РНОКПП, рішення суду від 08 листопада 2012 року про розірвання шлюбу, трудової книжки, довідки про зареєстрованих осіб в спірній квартирі, довідки з місця реєстрації позивача, клопотання про поновлення позовної давності.

На підставі викладеного, позивач просить суд:

- визнати за ним та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію одноособового права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру.

Відповідно до вимог ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, після отримання позовної заяви перевіряє її на дотримання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем ОСОБА_1 фактично заявлено вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя набутого за час шлюбу, що є вимогами майнового характеру.

Суд зазначає, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містить стаття 22 КпШС України.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 8 листопада 2017 року у справі № 1447цс17.

При цьому, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України і статтею 372 ЦК України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Також частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з нормами статі 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на жилий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду.

З вказаних положень закону випливає, що сутність поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, тобто, здійснюється виділення майна в натурі, або його поділ реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна.

Пленум Верховного Суду України в п.п.22-24 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснив судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою встановлено, що позовну заяву ОСОБА_1 подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, а тому її слід залишити без руху з таких підстав.

Згідно положень ч.1 ст.184 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

- зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Крім того, відповідно до п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Вказані вимоги позивачем не виконанні, в позовній заяві не перераховані факти, які потребують доказування, відсутні посилання на обставини та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Зокрема, заявляючи вимоги про поділ спільно майна позивач в порушення п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України не вказав у відповідності до чинного законодавства обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не зазначив джерело і час його придбання спільно нажитого майна.

Також, позивач не зазначив місце знаходження майна, що підлягає поділу, та яке має бути наявним на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, позивач не зазначив у позові обставини отримання спільних доходів та здійснення спільної праці внаслідок якої придбано майно, перелік набутого майна та документи, що вказане підтверджують.

В позові відсутній запропонований позивачем спосіб поділу спірного майна, який має відповідати вказаним вимогам закону.

Крім того, позивач не зазначив до якої особи пред`явлено позовну вимогу про скасування державної реєстрації одноособового права власності відповідачки на спірну квартиру.

Крім того, з положень ч. 5 ст. 95 та п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вбачається, що позовна заява повинна також містити зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Проте, позивачем не повідомлено суд про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги.

Окрім зазначеного, згідно ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази впорядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Вказані вимоги позивачем виконано не було.

Заявляючи клопотання про витребування доказів позивач посилався на те, що на його звернення уповноваженими органами було відмовлено в наданні документів, проте, вказане клопотання позивача не відповідає вимогам ч.2 ст.84 ЦПК України, а тому не може бути задоволено.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як слідує з позовної заяви відповідачка, ОСОБА_2 заперечує позасудово вирішувати спір, тому позивач свої позовні вимоги, та обставини, якими обгрунтовуються вимоги має довести в судовому засіданні належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Суд враховує, що прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п"яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення заяви без руху.

Спосіб усунення недоліків позовної заяви полягає в поданні до суду заяви по суті справи, зокрема позовної заяви в новій редакції, або її уточнення чи доповнення, з виправленими недоліками, зазначеними в даній ухвалі суду, та наданні всіх доказів, які підтверджують обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.175, 185, 257, 260, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на Ѕ частини квартири та скасування державної реєстрації, - залишити без руху.

Запропонувати позивачу, ОСОБА_1 , привести позов у відповідність до вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, виправити недоліки позову, які зазначено в мотивувальній частині даної ухвали, протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява у відповідності до ч. 3 ст. 185 ЦПК України буде залишена без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис Згідно з оригіналом

Суддя Світловодського

міськрайонного суду Ю.С. Мельничик