Справа № 301/377/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Терпай С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 28 березня 2019 року (у складі судді Даруди І.А.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання правочину дійсним і визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом у лютому 2019 р.

Просив:

-визнати дійсним договір дарування житлового будинку і надвірних споруд та земельної ділянки (кадастровий номер - :11:001:0208), розташованих у АДРЕСА_1 , укладений 10.10.2018 р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (дарувальниками) та ОСОБА_3 (обдарованим);

-визнати за ним право власності на житловий будинок і надвірні споруди в АДРЕСА_1 та земельну ділянку (кадастровий номер - :11:001:0208) площею 0.0747 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за вказаною адресою.

Обґрунтував тим, що він і відповідачі є спільними частковими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом.

За домовленістю між собою 10.10.2018 р. відповідачі подарували йому свої частки у праві власності на вказані житловий будинок і земельну ділянку площею 0.0747 га.

Рішенням Іршавського районного суду від 28.03.2019 р., із урахуванням ухвали цього ж суду від 05.07.2019 р. позов задоволено повністю:

-визнано дійсним договір дарування житлового будинку, позначеного на схемі літерою «А», господарських будівель: літньої кухні під літерою «Б», сараю під літерою «В-В1», убиральні під літерою «Г», сіновалу під літерою «Д», літньої кухні під літерою «Е», огорожі № 1-2, колодязю № 3, тротуару - 1, та земельної ділянки (кадастровий номер - :11:001:0208), розташованих у с. Білки Іршавського району Закарпатської області, укладений 10.10.2018 р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (дарувальниками) та ОСОБА_3 (обдарованим);

-визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, позначений на схемі під літерою «А», господарські будівлі:літню кухню під літерою «Б», сарай під літерою «В-В1», убиральня під літерою «Г», сіновал під літерою «Д», літня кухня під літерою «Е», огорожа № 1-2, колодязь № 3, тротуар - 1, та земельну ділянку (кадастровий номер - :11:001:0208) площею 0.0747 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Указане судове рішення мотивоване тим, що при укладенні угоди між сторонами були погоджені всі належні умови дарування житлового будинку та земельної ділянки згідно з чинним законодавством. Під час укладенні угоди житловий будинок під заставою і забороною (арештом) не перебував.

Виконати вимоги ст. 719 ЦК України позивач не має змоги, оскільки відповідачі не бажають оформляти договір дарування у нотаріальній конторі через відсутність грошових коштів.

Фактично умови договору дарування між сторонами були виконанні. Тобто, позивач як обдарований прийняв у дар житловий будинок, господарські будівлі та земельну ділянку в АДРЕСА_1 , здійснює усі права та обов`язки як власник цього майна. Окрім того, відповідачі передали позивачу правовстановлюючі документи на будинок і земельну ділянку.

У апеляційній скарзі адвокат Карабиньош І.І. в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_6 просить скасувати це рішення і ухвалити нове про відмову в позові.

Покликається на порушення судом норм матеріального (ст.ст. 204, 205, 209, 210, 220, 640, 719 ЦК України) та процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-жодних домовленостей між сторонами про дарування належних відповідачам часток у житловому будинку та земельній ділянці ніколи не було, правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивачу не передавалася і ніякого усного договору дарування між сторонами не укладалося;

-у 2018 р. ОСОБА_3 самовільно збудував на спірній земельній ділянці будівлю,яка у схемі позначена як «кухня під літерою «Е»;

-суд першої інстанції не перевірив, чому договір дарування не був нотаріально посвідчений, чи є відмова нотаріуса у реєстрації договору дарування, чи дійсно відповідачі ухилялися від його посвідчення і чи втрачена така можливість;

-саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір із причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів і податків не може бути підставою для визнання правочину дійсним.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Заяв і клопотань щодо причин неявки сторони не подавали, а тому справа розглядається за їх відсутності (ст. 372 ч.2 ЦПК України).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового про відмову в позові, з таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із обґрунтованості й доведеності позовних вимог.

При цьому встановив, що власниками житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_3 (1/8 частина житлового будинку), ОСОБА_1 (5/8 частин), ОСОБА_4 (1/8 частина) та ОСОБА_5 (1/8 частина), що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 12.11.2013 р. За домовленістю між сторонами 10.10.2018 р. відповідачі подарували позивачу свої частки у праві власності на житловий будинок і господарські будівлі за вказаною адресою та земельну ділянку площею 0.0747 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер - :11:001:0208), а також передали у власність правовстановлюючі документи на це нерухоме майно. У свою чергу ОСОБА_3 дарунок у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки прийняв.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч.1 п.п.2-4 ЦПК України).

Так, основним (визначальним) моментом спірних правовідносин, який потребує правового аналізу, є питання дійсності договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки для обслуговування цього будинку.

Неоспореними обставинами є право приватної спільної часткової власності сторін на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_5 (1/8), ОСОБА_3 (1/8), ОСОБА_4 (1/8) та ОСОБА_1 (1/9 та 1/2 ) (а.с.14-23).

Апеляційним судом установлено таке.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.09.2018 р. інформація про зареєстроване право на земельну ділянку площею 0.0747 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :11:001:0208, дата державної реєстрації - 20.09.2018 р.), у Державному земельному кадастрі відсутня (а.с.24).

Як видно з інвентаризаційної справи № 1731 (схематичного плану) домоволодіння АДРЕСА_1 складається із житлового будинку (А), літньої кухні (Б), сараю (В-В1), вбиральні (Г), сіновалу (Д), огорожі (№ 1-2), колодязю (№3), і тротуару (I), тобто літньої кухні під літерою «Е», на яку суд першої інстанції також визнав за ОСОБА_3 право власності, у складі вказаного домоволодіння немає (а.с.25-27).

Згідно з положеннями ст.ст. 717 ч.1, 719 ч.2, 640 ч.3 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009р.за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.13) роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Так, за приписами ст. 218 ч.2 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Указана норма надає суду право визнати укладений усно правочин, який під загрозою недійсності мав бути укладений у письмовій формі, у разі спору дійсним, але якщо одна з сторін вчинила певну дію, а друга підтвердила її шляхом прийняття виконання або іншими діями. При цьому, норма не є імперативною, а відтак не зобов`язує суд визнавати такий правочин в усіх випадках дійсним.

Відповідно до вимог ст. 220 цього Кодексу в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як видно зі змісту позовної заяви, фактичною підставою позову є погодження і виконання сторонами усіх належних умовдарування житлового будинку та земельної ділянки, а також небажання відповідачів оформляти цей договір у нотаріальному порядку через відсутність грошових коштів. При цьому, самі відповідачі ( ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ) заперечили факт укладення із позивачем будь-якої угоди щодо житлового будинку та земельної ділянки.

Указані правовідносини охоплюються положеннями ст. 220 ч.2 ЦК України. Застосування до них судом першої інстанції ст. 119 ч.2 цього Кодексу є неправильним, оскільки остання норма регулює правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину.

Верховний Суд у постанові від 04.03.2019р.за № 665/2266/16-ц|61-29416св18 зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

За встановлених апеляційним судом обставин справи (приватна спільна часткова власність сторін на житловий будинок із надвірними спорудами, відсутність у експлікації домоволодіння літньої кухні під літерою «Е», відсутність даних щодо права приватної власності на присадибну земельну ділянку, наявність заперечень відповідачів щодо укладення договору дарування) та належної оцінки поданих доказів колегія суддів дійшла висновку, що ніякої угоди у виді договору дарування (ні усної, ні письмової, ні, тим паче, нотаріально посвідченої)між сторонами не укладалося.

Письмових доказів у підтвердження того, що сторони домовилися по всіх істотних умовах договору дарування і відбулося повне або часткове його виконання, однак сторона відповідачів ухилилася від нотаріального посвідчення, позивач не подав і таких у процесі розгляду справи не здобуто.

У зв`язку з цим заявлений позов є цілком безпідставним.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення таким вимогам не відповідає. Мало того, за своїм змістом є аналогічним позовній заяві. Тобто, насправді судом першої інстанції ніякого правового аналізу спірних правовідносин не зроблено.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Одночасно підлягає скасуванню і ухвала Іршавського районного суду від 05.07.2019 р. про виправлення описки як похідна (а.с.51-52).

Керуючись ст.ст. 220 ч.2, 717 ч.1, 719 ч.2, 640 ч.3 ЦК України, ст.ст. 89,263, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити.

2.Рішення Іршавського районного суду від 28 березня 2019 року та ухвалу цього ж суду від 05.07.2019 р. скасувати .

3.У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання правочину дійсним і визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн. у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року.

Судді: