Справа пр. №2-о/756/471/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

представник заявників - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа - Оболонський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту народження дитини, -

в с т а н о в и в:

Заявники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду в порядку окремого провадження з заявою, заінтересована особа - Оболонський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту народження дитини.

Свої вимоги заявники обґрунтовували тим, що вони перебувають у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Місце народження дитини - м. Сімферополь Автономної Республіки Крим. Вказане місто належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

У липні 2019 року представник заявників звернувся до Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою про державну реєстрацію народження сина заявників ОСОБА_3 , проте йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини у зв`язку з тим що для підтвердження факту народження дитини було надано документ, що виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Таким чином, заявникам необхідно встановити факт народження сина для реєстрації його народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану України та отримання свідоцтва про народження дитини з метою забезпечення прав та інтересів сина, який є громадянином України, але народився на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Керуючись нормою ст. 317 ЦПК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд ухвалити рішення, яким встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 малолітнього ОСОБА_3 у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим; матір`ю дитини вказати ОСОБА_2 , батьком дитини - ОСОБА_3 .

Представник заявників у судовому засіданні заяву своїх довірителів підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явилася, з огляду на скорочені строки справи заінтересована особа про час та місце розгляду справи повідомлялась засобами телефонного зв`язку, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення представника заявників, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до такого висновку.

Як стверджували заявники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Місце народження дитини - м. Сімферополь Автономної Республіки Крим.

Ч. 1 ст. 144 СК України на батьків покладено обов`язок невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СК України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження (ч . 4 ст. 12 Закону).

Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 (далі - Правила), деталізовано процедуру проведення державної реєстрації народження дитини. Так, у цьому підзаконному нормативно-правовому акті зазначено, що підставами для такої реєстрації є: медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545 (у випадку народження дитини в закладі охорони здоров`я, де приймаються пологи); медичне свідоцтво про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545 (у випадку народження дитини поза закладом охорони здоров`я).

На виконання законодавчих приписів ст. 144 СК України представник заявників звернувся до Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою про державну реєстрацію народження сина заявників ОСОБА_3 , надавши медичне свідоцтво про народження дитини, видане установою, яка знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Медичного свідоцтва про народження дитини (форма №103/о) чи медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о) надано не було.

19 липня 2019 року представнику заявників було відмовлено у проведенні державної реєстрації дитини з посиланням на те, що для підтвердження факту народження дитини було надано документ, що виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а. с. 10).

Єдиним законодавчим актом, який визначає поняття "тимчасово окупована територія" є Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Ст. 3 згаданого Закону чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь.

Таким чином, м. Сімферополь відноситься до населених пунктів, які знаходяться на тимчасово окупованій території.

Заявник ОСОБА_2 у своїй заяві вказала, що дитину вона народила в пологовому будинку в м. Сімферополі Автономної Республіки Крим, а медичний документ про народження був виданий органом, який знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Наведені обставини свідчать про неможливість реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження сина заявника ОСОБА_2 .

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

П. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України.

Належними відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства є джерелом права, зокрема рішення у справах "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey", "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia", де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Cyprus v. Turkey", Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_2 , суд бере до уваги та надає оцінку у сукупності з іншими доказами у справі документам, що видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

У медичному свідоцтві про народження від 14 травня 2019 року серії 35 №045022, виданому медичним закладом, розташованим у м. Сімферополі Автономної Республіки Крим, зазначено, що ОСОБА_2 народила хлопчика масою 3100 г. Вказані обставини підтверджуються також іншими доказами, зібраними у справі.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, що міститься у справі, окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_1 заявник ОСОБА_2 у м. Сімферополі Автономної Республіки Крим народила дитину чоловічої статі.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

До матеріалів справи заявником долучено копію свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а. с. 7).

У результаті тимчасової окупації частини території України Російською Федерацією (зокрема - території Кримської АР України) в цивільне процесуальне законодавство були внесені відповідні зміни, якими встановлено особливості провадження у справах про встановлення окремих фактів, які мали місце на тимчасово окупованій території, а саме: факту народження або смерті особи (ст. 317 ЦПК України).

Встановлення законодавством винятків стосовно можливості встановлення у судовому порядку фактів саме народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України пояснюється "незворотністю" цих фактів, оскільки такі факти знаходяться поза волею осіб, стосовно яких вони мали місце, а саме: новонародженого (факт народження) або померлого (факт смерті).

Щодо всіх інших фактів, то наявність таких залежить від волі особи (осіб), яка (які) до цих фактів причетні: в безспірному порядку це стосується і осіб, які вступають в шлюб.

Оскільки свідоцтво про укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складене органом окупаційної влади, воно є недійсним та незаконним (в тому числі і з точки зору міжнародного права), не створює юридичних прав і обов`язків та не може визнаватися на території інших держав (України зокрема) як офіційне.

Рішення суду про встановлення факту укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заявниками суду не надано.

Таким чином, у суду відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що на час народження дитини ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а отже, що ОСОБА_3 є батьком цієї дитини.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити заяву ОСОБА_2 про встановлення факту народження дитини.

Крім того, встановлюючи факт народження дитини, суд одночасно звертає увагу на те, що згідно з нормою ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" визначення імені дитини, її прізвища та по батькові буде здійснюватися заявником при проведенні державної реєстрації народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану, а не судовим рішенням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СК України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження (ч. 4 ст. 12 Закону).

За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (ч. 4 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану").

Порядок проведення державної реєстрації народження фізичної особи та її походження здійснюється відповідно до Правил від 18 жовтня 2000 року №52/5.

Так, згідно з п. 21 Правил, якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям.

Відповідно до п. 22 Правил власне ім`я дитини визначається за згодою батьків, а по батькові дитині присвоюється за власним іменем батька (п. 23).

Наведені приписи Правил застосовуються і у випадку, коли реєстрація народження фізичної особи здійснюється на підставі рішення суду про встановлення факту народження.

За таких обставин, прізвище, ім`я та по батькові дитини, факт народження якої встановлюється за рішенням суду, визначаються не судом, а за положеннями п. п. 21, 22, 23 Правил при зверненні батьків до органу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про проведення державної реєстрації народження дитини.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 258, 263-265, 315, 317 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - Оболонський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту народження дитини - задовольнити частково.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополі Автономної Республіки Крим, Україна, у матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки м. Києва, місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог заяви - відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук