РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019

м.Харків

Справа № 639/5223/19

провадження 2/639/1734/19

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Міжиріцької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 11057,26 грн., посилаючись на те, що він працював на посаді офіційного лікаря ветеринарної медицини Міської державної лікарні ветеринарної медицини м.Харкова та 01.01.2019 р. був звільнений в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини за п. 5 ст. 36 КЗпП України, але при звільненні йому не виплачена грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду.

В подальшому, позивач збільшив позовні вимоги і просив також стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 37357,47 грн.

В судове засідання ОСОБА_1 надав заяву про можливість розгляду справи без його участі, підтримав позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, позов про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку просить залишити без розгляду.

Представник відповідача- Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, а також заяву про застосування строку позовної давності, стверджуючи, що наказ про звільнення позивача датований 03.01.2019 р., проте з позовом він звернувся у липні 2019 р., тобто з пропущенням встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку. Стверджує, що оскільки ОСОБА_1 просить стягнути компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка не відноситься до заробітної плати і не входить до її складу, на нього не поширюється приписи ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Позивач, не погоджуючись із заявою представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, направив письмові пояснення, в яких зазначає, що за правовою позицією Верховного Суду України , у разі порушення работодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене работодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить до наступного.

Позивач ОСОБА_1 перебував з 15.07.2015 р. у трудових відносинах з Міською державної лікарнею ветеринарної медицини м.Харкова, працював на посаді офіційного лікаря ветеринарної медицини у відділі протиепізоотичної роботи та організації ветеринарної справи, наказом № 28-К від 03.01.2019 р. звільнений в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини за п. 5 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем проведений не був.

За копією наказу про звільнення ОСОБА_1 компенсація за невикористані щорічні відпустки з 15.07.2015 р. по 29.12.2018 р. тривалістю 83 календарних днів становить 11057,26 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що компенсація за невикористані щорічні відпустки не відносяться до заробітної плати, на неї не нараховується єдиний внесок згідно п.п. 2.2.12 пункту 2 Інструкції , а тому розповсюджуються положення ст. 233 КЗпП України щодо можливості звернення до суду в межах тримісячного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Оскільки предметом даного спору є саме виплата компенсації за невикористані щорічні відпустки, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком.

З огляду на встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 89, 133, 141, 259, 264, 265 ,274 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів задовольнити повністю.

Стягнути з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку за час роботи з 15 липня 2015 року по 29 грудня 2018 року тривалістю 83 календарних дні у розмірі 11057 (одинадцять тисяч п`ятдесят сім) грн. 26 коп.

Стягнути з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в дохід держави судовий збір в сумі 1921 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: позивач- ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 ).

відповідач - Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ( , м.Харків, вул.Москалівська, 148).

СУДДЯ -