Провадження № 22-ц/4808/1486/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.,

за участі ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 жовтня 2019 року у складі судді Бородовського С.О., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона разом із відповідачем та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстровані вона, відповідач та її дочка ОСОБА_6 .

У період з 08 липня 1992 року по 29 листопада 2010 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який у 2002 році виїхав на постійне місце проживання до Азербайджанської Республіки.

Посилаючись на те, що відповідач з моменту виїзду за межі України у квартирі АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 не проживає, оплату комунальних платежів не здійснює, які розраховуються і на нього, оскільки він зареєстрований у цій квартирі, що позбавляє її можливості отримати субсидію на комунальні послуги, просила позбавити ОСОБА_3 права користування вищевказаним житловим приміщення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції обмежив її у строках апеляційного оскарження рішення, оскільки не зазначив у рішенні дату складення повного тексту судового рішення. Крім того, суд першої інстанції в порушення статті 280 ЦПК України ухвалив заочне рішення.

Вказує, що місцевий суд не взяв до уваги заяву відповідача про визнання позову та розгляд справи у його відсутності від 12 липня 2019 року та не дав їй правової оцінки.

Зазначає, що суд першої інстанції посилається на зловживання нею, як позивачем, правом на звернення до суду, вказуючи при цьому на принцип непорушності права власності, разом з тим, вона керувалася іншими нормами для захисту свого права, зокрема, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», якій суд не дав правової оцінки.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав.

ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явився, надіслав заяву у якій вказав, що апеляційну скаргу визнає та просить її задоволити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлялися, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та її представника, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у позбавленні права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із принципу непорушності права власності, що включає і право користування, оскільки ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1998 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 -огли, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках (а.с. 6 ).

Як вбачається з довідки №02-02/02865/2282 від 09 жовтня 2018 року, виданою КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 -огли та ОСОБА_6 (а.с. 10).

Актом обстеження про встановлення проживання членів сім`ї від 08 лютого 2010 року та заявами від 28 листопада 2014 року, 18 вересня 2018 року, 06 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 11-14).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Згідно зі частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 23 січня 2013 року № 6-164цс12 та від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14 особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Згідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частини перша, друга статті 358 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Беручи до уваги, що ОСОБА_3 -огли є співвласником квартири АДРЕСА_1 , виділ у натурі часток із квартири не проведено, а право користування житловим приміщенням є похідним від права власності на майно, яке є непорушним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не взяв до уваги заяву відповідача про визнання позову на увагу не заслуговують, оскільки згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку, визнання відповідачем позову про позбавлення права користування житловим приміщенням суперечить закону та правам самого заявника, тому таке не може бути прийнято судом.

Згідно статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Хоча вищевказаним Законом і передбачено як одну із підстав зняття з реєстрації місця проживання особи судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, таке не може бути ухвалено судом без наявних на те підстав у конкретному випадку. Тоді як за наведеною нормою відповідач вправі сам особисто подати заяву про зняття з реєстрації за місцем проживання.

Посилання апелянта на те, що вона несе додаткові витрати на утримання спірної квартири на увагу не заслуговують, оскільки кожен із співвласників повинен здійснювати утримання майна відповідного до його частки.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко