ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6753/18 Номер провадження 22-ц/814/2189/19Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді : Одринської Т.В.

суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

за участі секретаря судових засідань - Зеленської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника АТ КБ " Приватбанк" Крилової О.Л.

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2019 року

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2018 року АТ КБ « ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування позову вказав, що 04. 12. 2007 року між учасниками справи був укладений кредитний договір №б/н, згідно з яким відповідачу було надано кредит в розмірі 250 грн., який в подальшому було збільшено до 6000 грн.

В зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 13.06.2018 року утворилась заборгованість: за відсотками- 13502,13 грн ; за пеню за порушення строків погашення кредиту -10235,55 грн; штраф ( фіксована частина) 500 грн, штраф ( процентна складова) - 1018, 13 грн, яку Банк прохає стягнути.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку " Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Банком не доведено, які саме Умови та Правила були чинними на момент укладення договору та з якими був ознайомлений відповідач при підписанні заяви, що унеможливлює визначення умов кредитування та вирішення питання про правильність та обґрунтованість нарахування процентів, пені та штрафів.

Не погодившись із вказаним рішенням представник позивача оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги Банку. В обґрунтування скарги зазначає, що судом не враховано, що відсутність підпису Позичальника на спірних Умовах та правилах не свідчить про те, що останній з ними не ознайомлений, та не підтверджує відсутність договірних відносин між сторонами саме на цих умовах, оскільки позичальник підписуючи Заяву та Довідку про умови кредиту засвідчив свою згоду на отримання кредиту саме на таких умовах. Також, вказав, що відповідач не звертався до Банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а продовжував знімати кошти та здійснювати відповідні погашення, що вказує, що ним було погоджено зміну кредитного ліміту та відсотків.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04 грудня 2007 року між учасниками по справі укладено кредитний договір б/н, шляхом звернення відповідача до банку з заявою про надання кредиту в сумі 250 грн. строком до 04 грудня 2008 року / а.с.10/.

Згідно зазначеної заяви відповідач погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до довідки про умови кредитування, ОСОБА_1 видано кредитну картку « Універсальна 30 днів пільгового періоду, під 3% річних на місяць / а.с.11/.

У пункті 2.1.1.2.3 умов та правил надання банківських послуг, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг.

Згідно пункту 2.1.1.5.5 умов надання банківських послуг позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Звертаючись з позовом до суду, Банком вказано, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 01 червня 2018 року утворилась заборгованість за нарахованими відсотками- 13502,13 грн ; за пеню за порушення строків погашення кредиту -10235,55 грн; штраф ( фіксована частина) 500 грн, штраф ( процентна складова) - 1018, 13 грн.

Відповідачем не оспорюється факт отримання платіжної картки на підставі підписаної нею заяви, та факт користування кредитними коштами, які внесені на картку АТ КБ "ПриватБанк" в межах кредитного ліміту, проте заперечується розмір кредитної заборгованості, оскільки її не було ознайомлено саме на яких умовах їй надано кредитні кошти.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом першої інстанції, заява та довідка про умови кредитування не містять доказів того, що Банком був наданий кредит згідно Умов та правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, та що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що зазначені умови та правила надання банківських послуг мала на увазі відповідач, підписуючи заяву, та відповідно не доведено, чи брала на себе зобов`язання відповідач щодо сплати неустойки та штрафу в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Саме такий висновок, висловлено Великою палатою Верховного Судом в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Банком не доведено які саме Умови та Правила були чинними на момент укладення договору та з якими був ознайомлений відповідач при підписанні заяви, що унеможливлює визначити розмір пені та штрафів за порушення строків сплати кредитних коштів.

В свою чергу, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що сторонами не погоджено розмір відсотків за користування кредитними коштами, оскільки відповідач особисто підписуючи Довідку про умови кредитування, підтвердила видачу їй кредитних коштів на кредитну картку « Універсальна 30 днів пільгового періоду, під 3% річних на місяць / а.с. 11/.

Тобто сторони, погодили розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, та Банк має право на їх стягнення в межах дії кредитного договору.

В той же час, вимоги АТ « ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 526, 530, 1046, 1054 Цивільного кодексу України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни).

У заяві про отримання кредитних коштів, строк дії кредитної картки встановлено до 04 грудня 2008 року.

З Довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем вбачається, що сторони погодили тип кредитної карти - поновлювана.

Пунктом 1.1.7.11 Умов та правил банківських послуг, передбачено що, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий строк.

Відповідно до довідки АТ КБ « ПриватБанк», ОСОБА_1 видавались наступні кредитні картки:

НОМЕР_1 - 17.11.2007 року, термін дії картки до 11/11;

НОМЕР_2 - 03.12.2011 року, термін дії - 09/15;

НОМЕР_5 -15.02.2012 року, термін дії - 11/15;

НОМЕР_3 - 12.06.2015 року, термін дії - 01/19.

Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

Крім того, колегією суддів встановлено, що відповідачем в останнє використано кредитну карту № НОМЕР_4 , яка є предметом договору у даній справі, 24 листопада 2011 року, після цього Банк лише проводив автоматичне нарахування процентів та пені до 01 березня 2019 року включно, що підтверджується випискою по карті / а.с. 127-131, 179/.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу, і відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов`язання. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідач з 17.11.2011 року припинила виконувати зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу банк знав про порушення своїх прав та мав можливість реалізувати своє право на повернення кредитних коштів шляхом звернення до суду щодо повернення кредиту в примусовому порядку. Проте до суду позивач звернувся лише 27 серпня 2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просила відповідач у відзиві на позовну заяву.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивач пропустив позовну давність на стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Враховуючи, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості в частині стягнення відсотків за користування за кредитними коштами відмовлено в зв`язку з недоведеністю їх розміру, рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині, в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Рішення місцевого суду в частині відмови в стягненні пені та штрафу - залишити без змін.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника АТ КБ " Приватбанк" Крилової О.Л. - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову АТ КБ» ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з відсотків за користування кредитними коштами за недоведеністю - скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні вказаних вимог, в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2019 року в іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.08.2019 року.

Головуючий суддя: _____/підпис/__________ Т.В. Одринська

Судді: ____/підпис/__________ Г.Л.Карпушин _______/підпис/____ В.П.Пікуль

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду ___________________________Т.В. Одринська