ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8621/19 Справа № 172/378/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи- Васильківська районна рада Дніпропетровської області, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Віктор" про визнання державного акту на право постійного користування землею недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Васильківська районна рада Дніпропетровської області, Васильківська селищна об`єднана територіальна громада Васильківського району Дніпропетровської області про визнання державних актів на право приватної власності на землю недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю належить земельна ділянка площею 5,752 га, що розташована на території Васильківської селищної ради Дніпропетровської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю належить земельна ділянка площею 5,789 га, що розташована на території Васильківської селищної ради Дніпропетровської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Дані земельні ділянки передані їм у власність із земель колективної власності колишнього СКП «626» згідно з рішенням Васильківської селищної ради Дніпропетровської області № 315 від 26.12.2001 року. Крім того, на підставі рішення Васильківської селищної ради Дніпропетровської області № 407-18/ХХІІІ від 07.11.2001 ОСОБА_3 надана в постійне користування земельна ділянка площею 9,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу на території Васильківської селищної ради. На підставі даного рішення виданий державний акт на право постійного користування землею. В результаті чого межі земельних ділянок наклались одна на одну і тим самим у позивача ОСОБА_1 взагалі немає землі, а у позивачки ОСОБА_2 неправомірно відібрано близько 5,2 га її земельної ділянки. Вважають, що державний акт на право постійного користування землею відповідачу виданий незаконно, оскільки земельні ділянки позивачів не відносились до земель запасу, а входили до складу земель колишнього КСП «626», що підтверджується державним актом на право колективної власності на землю від 13.11.1997 року.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ-ДП № 010954, виданий ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним зустрічним позовом, обгрунтовуючи його тим, щойому на підставі державного акту на право постійного користування землею в постійне користування надана земельна ділянка площею 9,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу на території Васильківської селищної ради. Даний акт виданий згідно з рішенням Васильківської селищної ради Дніпропетровської області № 407-18/ХХІІІ від 07.11.2001 року. Під час використання даної земельної ділянки було виявлено, що межі його землі наклались на земельні ділянки відповідачів, у зв`язку з чим у нього було відібрано 8,3 га землі. Державні акти на право приватної власності на землю були видані відповідачам на підставі рішення Васильківської селищної ради Дніпропетровської області № 315 від 26.12.2001 року, тобто після того як земельну ділянку було надано у постійне користування йому. Вважає, що оскільки першочергове право на землю було визнано за ним, то державні акти на право приватної власності на землі, що видані відповідачам, є незаконними.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсними державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 120418, виданий ОСОБА_1 , та державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 120420, виданий ОСОБА_2 , та скасувати їх державну реєстрацію.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року у задоволенні первинних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності серії ІІ-ДП № 120418 від 03.06.2002 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Васильківської селищної ради Дніпропетровської області № 315 від 26.12.2001 року зі складу земель колективної власності колишнього КСП "626" передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 5,752 га, що розташована на території Васильківської селищної ради.

Згідно з державним актом на право приватної власності серії ІІ-ДП № 120420 від 03.06.2002 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Васильківської селищної ради Дніпропетровської області № 315 від 26.12.2001 року зі складу земель колективної власності колишнього КСП "626" передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 5,789 га, що розташована на території Васильківської селищної ради.

На підставі рішення 18 сесії ХХІІІ скликання Васильківської районної ради Дніпропетровської області № 407-18/ХХІІІ від 07.11.2001 року ОСОБА_3 із земель запасу на території Васильківської селищної ради надано для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 9,5 га, про що видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ-ДП № 010954 від 15.11.2001 року.

Встановлено, що під час розгляду справи представником позивачів двічі заявлялися клопотання про призначення судової землевпорядної експертизи, які судом були задоволені, однак експертизи не були проведені у зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів для проведення дослідження та не оплатою експертизи. Після витребування судом всіх необхідних для експертного дослідження матеріалів сторони відмовились від клопотань про проведення експертизи у зв`язку з небажанням оплачувати її. При цьому вивченням технічної документації по паюванню земель колективної власності КСП "626" достовірно встановити факт накладення площ земельних ділянок одна на одну у судовому засіданні не вдалося.

Відмовляючи у задоволенні первинного та зустрічного позовів, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, зокрема, сторонами не надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог щодо накладення меж земельних ділянок та заперечень проти позовних вимог іншої сторони.

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що в судовому засіданні на підставі тверджень як первісних позивачів так і позивача за зустрічним позовом достовірно встановлені обставини про те, що земельні ділянки сторін наклались одна на одну і тим самим у позивача ОСОБА_1 взагалі немає землі, а у позивача ОСОБА_2 неправомірно відібрано близько 2,5 га її земельної ділянки, що підтверджується також показами представника третьої особи ТОВ Агрофірма Віктор, який являється орендатором земель первісних позивачів. Апелянти вважають, що в матеріалах справи достатньо доказів, які свідчать на користь первісних позивачів, та доводять факт, що їм на законних підставах та у відповідності з нормами земельного законодавства передані у власність земельні ділянки. Вважають, що Державний акт на право постійного користування землею серія ІІІ-ДП №010954 від 15 листопада 2001 року відповідача є незаконним, так як він виданий з порушенням земельного законодавства.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянтів, з наступних підстав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Як зазначив суд першої інстанції, у зв`язку з вивченням технічної документації по паюванню земель колективної власності КСП "626" достовірно встановити факт накладення площ земельних ділянок одна на одну у судовому засіданні не вдалося. Крім того, після витребування судом всіх необхідних для експертного дослідження матеріалів сторони відмовились від клопотань про проведення експертизи у зв`язку з небажанням оплачувати її.

Таким чином, позивачі по справі під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлені були права заявити клопотання про проведення судової землевпорядної експертизи, відповідно до приписів ст. 103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористалися.

Оскільки крім письмових матеріалів та пояснень сторін і їх представників, сторони інших доказів суду не надали, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні первинного та зустрічного позову у зв`язку з відсутністю у сторін належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання апелянтів на свідчення представника третьої особи ТОВ Агрофірма Віктор для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтами не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова