П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 562/2915/17

Провадження № 22-ц/4815/907/19

Головуючий у Здолбунівському районному суді: Шуляк А.С.

Рішення суду першої інстанції ухвалено в м. Здолбунів

Рівненської області

об 11 год. 53 хв. 01 квітня 2019 року

Повний текст складено: 08 квітня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи його, позивач покликався на укладений між сторонами 21 січня 2013 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 15 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 22 473,98 гривень - тіло кредиту; 16 532,41 - гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3507,44 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - фіксована частина та 2125,69 гривень - процентна складова.

За наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 45139,52 гривень та судові витрати в сумі 1600 гривень.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду з викликом сторін.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 січня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 21 січня 2013 року, яка станом на 04 липня 2017 року становить 45139,52 гривні.

Також стягнуто з відповідача на користь банку судовий збір в сумі 1600 гривень.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором порушив та у встановлені договором строки погашення кредиту щомісячні платежі та відсотки за користування кредитом не сплачував, внаслідок чого виникала заборгованість, яка станом на 04 липня 2017 року, разом з відсотками та штрафними санкціями становить 45139,52 гривні.

31 серпня 2018 року відповідачем подано заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2018 року заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2017 року скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року позов АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість по кредитному договору від 21 січня 2013 року на загальну суму 26367,64 гривні, в тому числі тіло кредиту 22473,98 гривні, заборгованість по процентах за користування кредитом 386,22 гривні, заборгованість за пенею 3507,44 гривні, крім того витрати по сплаті судового збору в сумі 934,62 гривні, а всього 27302,26 гривні.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість за процентами підлягає задоволенню частково, до моменту збільшення процентної ставки за користування кредитом за період з 22 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року включно, виходячи із початково встановленої відсоткової ставки в розмірі 2,5% в місяць, тобто 30% в рік, оскільки зміна відсоткової ставки за користування кредитом без згоди відповідача є незаконною.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалося на його незаконність у частині відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, яка полягала у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначало, що розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється з дати списання коштів з позичкового рахунка до майбутньої дати сплати відсотків, а також за період, що починається з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати поточного чергового платежу, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році.

Вказує, що всі операції за кредитним договором, а також те, як саме нараховувались проценти за користування кредитними коштами, прострочені проценти, санкції (пеня), комісія, сума нарахованого чергового платежу, сума простроченого платежу чітко зазначені в розрахунку заборгованості, що не було належно проаналізовано судом першої інстанції.

В свою чергу, у випадку незгоди з наданим позивачем розрахунком повністю або частково, суд мав зазначити правові аргументи на його спростування і навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

За наведених спонукань просило скасувати рішення суду в частині незадоволених вимог, а саме: заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2014 року по 04 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в цій частині задовольнити в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає безпідставними покликання заявника на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним та не всебічним дослідженням всіх обставин справи. Зазначає, що в позові не вказано, під які проценти видані кошти, коли та в яких сумах надавався кредит. Не визначено, коли відбулося прострочення. При цьому надано анкету-заяву від 21 січня 2013 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт без підписів і дати, витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Вважає, що розрахунок заборгованості наданий банком, не відповідає умовам, зазначеним в анкеті-заяві. Невідомо з чого виходив банк, здійснюючи нарахування відсотків за користування кредитом, штрафних санкцій (пені, штрафних санкцій).

Вказує, що як слідує із розрахунку заборгованості, виписки по картковому рахунку, базова процентна ставка, яка нараховується на залишок кредиту, була встановлена в розмірі 30% річних. Однак, з 01 вересня 2014 року процентна ставка змінена і встановлена в розмірі 32,40 % річних, а з 01 квітня 2015 року 42%. В той же час, зміна відсоткової ставки на прострочену суму боргу в анкеті-заяві взагалі не передбачена.

Також покликається на те, що ні Умови та правила надання банківських послуг, ні Правила користування платіжною карткою, ні Тарифи банку не містять його підпису. При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяви, які приєднані до позову. За наведеного, банком не доведено, що відповідач підписав також і зміни до умов кредитування, а тому одностороння зміна відсоткової ставки кредитором є нікчемною.

Помимо того, вважає безпідставними покликання заявника на те, що у випадку незгоди з наданим розрахунком, суд мав зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, оскільки відповідно до ст.13, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд не має права самостійно здійснювати розрахунки позовних вимог. Це право належить позивачу. Суд лише оцінює обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Тому вважає, що суд попередньої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог у цій частині.

З огляду на наведене просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентах за користування кредитом, нарахованих від 22 січня 2013 року по 01 вересня 2014 року та відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафів рішення суду не оскаржується.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що відповідач, в свою чергу, рішення суду першої інстанції не оскаржує, а вважає його таким, яке ухвалене з дотриманням норм процесуального права і при правильному застосуванні норм матеріального права та посилається на відсутність підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України для його скасування.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції правильно виходив з того, що одностороння зміна відсоткової ставки кредитором є нікчемною. Оскільки надані банком Умови, якими той обґрунтовував розмір нарахованої заборгованості відповідача у збільшеному розмірі відсоткової ставки, а саме в 32,40%, не містять підпису позичальника, а інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника та відповідно, чи брав на себе останній зобов`язання зі сплати збільшеної процентної ставки банк не надав. Також ним не надано доказів належного повідомлення відповідача про збільшення процентної ставки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 10561 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

При цьому, доцільними є покликання на зроблений Верховним судом України у справі №6-2320цс16 правовий висновок щодо кредитного договору укладеного у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Згідно з таким висновком, якщо сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитний договір, то зазначені Умови і тарифи повинні містити підпис позичальника, про ознайомлення з ними.

Матеріалами справи встановлено, що 21 січня 2013 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

За змістом цієї анкети-заяви, відповідач висловив свою згоду з тим, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає укладений між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. Екземпляр договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом роздрукування з офіційного веб-сайту позивача. При цьому, зобов`язався виконувати Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на цьому ж веб-сайті.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 та 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України своєю постановою від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15 висловив правову позицію з приводу того, що за ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

При цьому, як правильно зазначає відповідач в додаткових поясненнях до відзиву на апеляційну скаргу, така позиція відповідає висновкам, закріпленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17.

Заразом відповідає позиції висловленій у зазначеній постанові касаційного суду й те, що за наведених обставин даної цивільної справи відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі, зокрема, сплати процентів за користування кредитними коштами.

Таким чином, з огляду на факт того, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, то відмова останньому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом є законною.

Хоча на час вирішення спірних відносин та ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції даної правової позиції ще не існувало, однак апеляційний суд бере до уваги, що до постанови Верховного Суду не застосовується принцип дії закону в часі, просторі і щодо кола осіб, оскільки судове рішення не є нормативно-правовим актом. При цьому враховується закладений у цивільному судочинстві критерій єдності і однаковості національної судової практики.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог, а саме: заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2014 року по 04 липня 2017 року на увагу не заслуговують і спростовуються висновком Великої Палати Верховного Суду в цивільній справі №342/180/17, позаяк не відповідають принципу справедливості, добросовісності, розумності та покладають на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Покликання автора скарги на недодержання судом норм процесуального права спростовуються таким чином.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Статтями 12 і 81 ЦПК України передбачено здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук