Дата документу 20.08.2019 Справа № 320/520/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/520/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/2196/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2013 року за №299 були прийняті на посади сторожів.

25.10.2017 року вони були ознайомлені з директивою Міністерства оборони України та генерального штабу Міністерства оборони України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №183 від 29.12.2017 року, їх було звільнено у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Східним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням листом від 12.02.2018 року їх було повідомлено, що жодних документів щодо звільнення працівників військової частини НОМЕР_1 в порядку переведення до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя не надходило.

За результатами їх звернень проведено службове розслідування, результати якого викладені в наказі командира військової частини НОМЕР_2 за № 1378 від 05.12.2018 року, згідно з яким мало місце порушення законодавства про працю, наказ №183 від 29.12.2017 року видано всупереч ст. 36 КЗпП України, чи порушені їх права.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті на користь ОСОБА_3 становить 46 860 грн., на користь ОСОБА_2 становить 45 108 грн., на користь ОСОБА_1 - 45 108 грн.

На підставі зазначеного остаточно просили визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №183 від 29.12.2017 року, в частині звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поновити позивачів на роботі в якості сторожів сторожової охорони військової частини НОМЕР_1 , стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 108 грн., на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 108 ., на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46 860 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_2 .

Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_3 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа сторожової охорони військової частини НОМЕР_1 з 31 грудня 2017 року.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді сторожа сторожової охорони військової частини НОМЕР_1 з 31 грудня 2017 року.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді сторожа сторожової охорони військової частини НОМЕР_1 з 31 грудня 2017 року.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2017 року по 31.12.2018 року в сумі 41344,72 грн., без утримання при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів але з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2017 року по 31.12.2018 року в сумі 41342,21 грн., без утримання при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів але з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2017 року по 31.12.2018 року в сумі 44795,97 грн., без утримання при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів але з обов`язковим перерахуванням до державного бюджету сум податків та зборів, нарахованих з даної суми у розмірах та порядку, встановлених чинним законодавством.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на підтвердження Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя можливості прийняти в кількості 23 посади працівників Збройних сил України, непогодження позивачами із запропонованими посадами, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя жодних документів щодо звільнення або переведення працівників з військового містечка № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 не надходило, особи, які самостійно виявили бажання працевлаштуватись до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя, були прийняті на загальних підставах.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для поновлення строку звернення до суду, відсутність згоди позивачів на переведення, часткової обґрунтованості сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 299 від 31 грудня 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1 січня 2014 року були прийняті на посади сторожа з посадовим окладом 1218 грн. на місяць (а.с.10).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були звільнені з 31 грудня 2017 року у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя ст. 36 п. 5 КЗпП України (а.с.11).

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були ознайомлені із директивою Міністерства оборони України та генерального штабу Міністерства оборони України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату (а.с.11 зворот).

Відповідно до листа № 1110 від 12.03.2018 року ТВО командира військової частини НОМЕР_1 згідно з телеграмою ТВО начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 09.11.2017 року №116/14/3/4048 розподілом ліміту чисельності працівників, які утримуються на штатних розписах на 2018 рік для військової частини НОМЕР_4 , не передбачено виділення ліміту чисельності для сторожової охорони військового містечка (м. Лозова) у кількості 41 одиниця. Зазначений ліміт чисельності передано до військової частини НОМЕР_5 .

Спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.10.2017 № 322/1/13 дск в термін до 31.12.2017 року передбачено передачу ліміту чисельності Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (працівників сторожової охорони військової частини НОМЕР_1 , які здійснюють охорону військового містечка в с. Новобогданівка) в кількості 23 одиниці до квартирно-експлуатаційного відділу (м. Запоріжжя) (а.с.12).

17 листопада 2017 року на підставі окремого доручення Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 15.11.2017 № 303/1/4/1362 на адресу квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя було направлено розпорядження щодо відпрацювання штатних розписів з введенням 23 посад працівників для охорони військового містечка № НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) із них 19 посад сторожів.

Згідно доповіді начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя жодних документів щодо звільнення працівників військового містечка № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 в порядку переведення до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя не надходило та вихідних листів до військової частини НОМЕР_1 щодо працевлаштування даних працівників не надсилалось (а.с.13).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 1378 від 05.12.2018 року «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що в супереч вимогам пункту 5 частини 1 статті 36, пункту 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_4 та начальник відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_5 безпідставно видали наказ (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року, тим самим порушили законодавство про працю, в наслідок чого було порушено встановлений порядок припинення трудових відносин. Згоди та заяв на перевід з боку працівників Збройних Сил України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 командиру військової частини НОМЕР_1 не писали (а.с.15).

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 32 КЗпП України встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

У п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника необхідна згода працівника, а також власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно пункту 5 статті 36 КЗпП України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки переведення працівника до іншого підприємства можливе лише за його згодою, відповідачем не надано належних та допустимих доказів надання позивачами згоди на переведення, наявне порушення відповідачем вимог ч. 5 ст. 36 КЗпП України при звільненні позивачів, що є підставою для визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року в частині звільнення позивачів з поновленням їх на посаді.

Посилання в апеляційній скарзі на повідомлення під підпис позивачів про можливе скорочення штату та проведення бесіди з наприкінці 2018 року не свідчить про наявність згоди позивачів на переведення станом на прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 №183 від 29.12.2017 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В суді апеляційної інстанції відповідач жодним чином не спростував відсутність згоди позивачів на переведення, в той час як наявність згоди працівника на переведення є обов`язковою умовою для застосування положень п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Окрім того, наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 1378 від 05.12.2018 року «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що в супереч вимогам пункту 5 частини 1 статті 36, пункту 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_4 та начальник відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_5 безпідставно видали наказ (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року, тим самим порушили законодавство про працю, в наслідок чого було порушено встановлений порядок припинення трудових відносин. Згоди та заяв на перевід з боку працівників Збройних Сил України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 командиру військової частини НОМЕР_1 не писали (а.с.15).

Доводи апеляційної скарги про надання Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя підтвердження можливості прийняти в якості 23 посад працівників Збройних сил України в листі від 31.08.2017 року №2535, не спростовують вищезазначених висновків суду першої інстанції.

Переведення працівника до іншого підприємства можливе лише за погодженням як підприємства, з яким працівник бажає припинити трудовий договір, так і підприємства, яке бажає укласти трудовий договір з працівником.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів погодження переведення позивачів між Військовою частиною НОМЕР_1 та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення Військової частини НОМЕР_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя щодо звільнення або переведення позивачів з військового містечка № НОМЕР_3 Військової частини НОМЕР_1 , їх працевлаштування.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.ч. 1.2 ст. 235 КЗпП України).

Судом першої інстанції обґрунтовано та відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 41344,72 грн. на користь ОСОБА_1 , в розмірі 41342,21 грн. на користь ОСОБА_2 , в розмірі 44795,97 грн. на користь ОСОБА_3 .

Доводів щодо незгоди з розрахунками вказаних сум судом апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не містить, власний розрахунок Військовою частиною НОМЕР_1 не надано.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: