Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 552/5804/15-ц

провадження № 61-27796св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2017 року у складі судді:Яковенко Н. Л., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Хіль Л. М., Мартєва С. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що 22 вересня року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 40 000 грн, що які останній зобов`язався повернути до 01 грудня 2013 року. Відповідач своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 40 000 грн, 220,43 грн - 3 % річних та судовий збір. По справі видано виконавчі листи, які було пред`явлено на примусове виконання та 26 червня 2014 року відкриті виконавчі провадження.

27 травня 2014 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 подарував своєму батьку ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Позивач вважав, що цей договір є фіктивним, так як укладений з метою ухилення ОСОБА_2 від виконання грошових зобов`язань перед ним.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір дарування від 27 травня 2014 року 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 з моменту його укладення,

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3

поновити державну реєстрацію права власності на 1/3 частину вказаної квартири за ОСОБА_2

Справа розглядала неодноразово.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що у справі не встановлено та не доведено ознак фіктивності в діях обох сторін правочину, що договір укладався без наміру створити правові наслідки, підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним не вбачається. Наявність боргових зобов`язань відповідача ОСОБА_2 перед позивачем не є підставою для неможливості здійснення відповідачем свого права власності згідно статті 319 ЦК України (право розпорядження майном), а доводи позивача про те, що умислом відповідачів є приховання від стягувача майна боржника, ґрунтуються на припущеннях.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що оспорюваний договір вчинено відразу після набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року; інше майно у ОСОБА_2 чи доходи, на які можна звернути стягнення, відсутні; обдаровуваним за оспорюваним правочином є інший співвласник квартири - ОСОБА_3 , батько ОСОБА_2 . Наведені обставини залишилися без оцінки судами в контексті доводів ОСОБА_1 про те, що дії сторін під час укладення договору дарування були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а на фіктивний перехід права власності на спірну частку квартири від боржника до його батька, що свідчить про наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань шляхом звернення стягнення на це майно.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування від 27 травня 2014 року 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Наталією Олександрівною, 27 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за реєстровим номером № 400. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , індексний номер 13358825 від 27 травня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Н. О. Поновлено державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що дії сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час укладення договору дарування були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а на фіктивний перехід власності на спірну частку квартири від боржника ОСОБА_2 до його батька ОСОБА_3 . У справі, яка переглядається, відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму батьку, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно. Оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Дії сторін договору були мотивовані необхідністю приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки, зокрема дарувальник, який є сином обдаровуваного, продовжує фактично володіти та користуватися цим майном.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували статтю 234 ЦК України. На момент укладення договору дарування ні йому ні його батьку не було відомо про відкрите виконавче провадження. Вказує, що ОСОБА_2 було відомо про рішення суду про стягнення боргу, проте він не ухилявся від його виконання, оскільки були відсутні кошти. Сума боргу є значно меншою, аніж подароване майно.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/3 частини кв. АДРЕСА_1 , вартістю станом на 23 травня 2014 року 86 533 грн, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Н. О. та право зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 400.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили 21 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за розпискою в сумі 40 000 грн, 3 % річних в сумі 220,43 грн, інфляційні втрати в сумі 280,40 грн, судові витрати в сумі 414,69 грн. Зазначене судове рішення відповідачем ОСОБА_2 в добровільному порядку виконано не було, за заявою позивача судом 10 червня 2014 року видано виконавчі листи, які 23 червня 2014 року пред`явлені на примусове виконання до Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави.

Суди встановили, що будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення, у ОСОБА_2 відсутнє та він останній не працює, жодних доходів не мав та не має, на обліку в центрі зайнятості не перебуває. Обдаровуваний за договором дарування ОСОБА_3 є батьком відповідача ОСОБА_2 , і саме йому належить інших 2/3 часток квартири. Після укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжив користуватися кв. АДРЕСА_1 , знаходиться там на реєстраційному обліку та постійно проживає, жодного іншого житла не має. ОСОБА_2 в заяві від 28 січня 2015 року, адресованій до відділу ДВС про невиконання судового рішення вказав, що причиною невиконання є відсутність у нього будь-якого майна, на яке можливе звернути стягнення, та доходів для сплати боргу за судовим рішенням.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму батьку, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

За таких обставин, встановивши, що при укладенні 27 травня 2014 року оспорюваного договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від звернення стягнення від виконання в майбутньому виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , суди обґрунтовано визнали недійсним оспорюваний правочин на підставі статті 234 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков