Справа № 462/1450/19 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2232/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Курій Н.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Палюх Н.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

04.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та просила постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , в розмірі Ѕ від усіх видів доходів відповідача, але не менше 3500 гривень (три тисячі п`ятсот), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 12 вересня 2015 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб було розірвано згідно із рішенням суду №462/3915/17, виданим Залізничним районним судом м. Львова від 14 листопада 2017 року. Зазначала, що останнім часом стосунки з відповідачем значно погіршились, відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на утримання дитини. Також зазначала, що на момент подання позовної заяви перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною, яка часто хворіє, тому джерел коштів у неї немає. Відповідач протягом тривалого часу не бере участі у вихованні та утриманні сина, який проживає з нею. Між тим, згоди щодо розміру аліментів на утримання дитини між ними не досягнуто. Вважає, що на утримання сина відповідач може сплачувати аліменти у вказаному нею розмірі. За наведеного, просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2019 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до його повноліття, починаючи з 4 березня 2019.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 768,40 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що судове засідання не проводилось, а тому в неї не було можливості безпосередньо в суді під час засідання надати документи та навести факти того, що дитина часто хворіє та потребує догляду. Зазначає, що на її утриманні перебуває ще мама ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інвалід другої групи, яка спільно проживає з нею. Зазначає, що відповідач являється співвласником ј квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що на утримання сина відповідач може сплачувати аліменти в розмірі Ѕ від усіх видів доходів відповідача, але не менше 3500 гривень (три тисячі п`ятсот), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2019 року змінити та стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3500 гривень, щомісячно, починаючи з 04 березня 2019 року.

07.08.2019 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними. Стверджує, що копії медичних документів не можуть братись судом до уваги, оскільки такі належним чином не завірені. Посилається на те, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що йому належить на праві власності нерухоме майно. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

15.08.2019 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив у якому заперечує твердження відповідача ОСОБА_2 зазначені у відзиві на апеляційну скаргу. Просить її позов задовольнити повністю та стягувати з ОСОБА_2 в її користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3500 грн. щомісячно до його повноліття, починаючи з 04.03.2019 року.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи встановлено, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ураховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із затриманням одержання доказів, а саме амбулаторної картки ОСОБА_3 , оскільки для прийняття рішення ці докази, на її думку, мають істотне значення.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні цього клопотання та вважає, що розгляд справи можливо проводити на підставі доказів, наявних матеріалів справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2017 року розірвано та присвоєно ОСОБА_5 прізвище « ОСОБА_6 » (арк. спр. 6).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , сторони по справі є батьками дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. спр. 5)

Судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_7 проживає з позивачкою та що згоди щодо розміру аліментів на утримання дитини між позивачкою та відповідачем не досягнуто. Позивачка на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що рухомого та нерухомого майна у власності він не має, проживає в орендованій квартирі і на даний час хворіє на хронічний лівобічний поліпозно-гнійний синусит, у зв`язку з чим потребує відповідного лікування, що підтверджується медичними документами. Він не спроможний сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3500 грн. щомісячно, проте не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення аліментів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до шести років з 1 січня 2019 року у розмірі 1626 грн., з 01 липня - 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн. і який батьки повинні забезпечити дітям, а також те, що сторони є працездатними.

Крім того, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів 2000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, також правильно взяв до уваги те, що малолітній ОСОБА_7 проживає з позивачкою, яка на даний час не працює, так як знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, яка часто хворіє, а відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.7 ст.8 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до шести років з 1 січня у розмірі 1626 грн., з 01 липня - 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн.

Таким чином, ураховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дітей та беручи до уваги усі встановлені обставини справи й положення ч. 2 ст. 182 СК України, апеляційний суд погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів.

Статтею 185 СК України визначено порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину. Так, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) . Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в пункті 18 зазначено звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Посилання в апеляційній скарзі в обґрунтування визначеного ОСОБА_1 розміру аліментів на те, що дитина хворіє і потребує фінансових витрат на лікування не спростовують висновку суду щодо визначеного розміру аліментів, оскільки вказані обставини не є підставою для збільшення розміру аліментів в цій справі, так як за своєю природою витрати, пов`язані з хворобою дитини є додатковими витратами, порядок стягнення та визначення розміру цих витрат врегулювано ст. 185 СК України. Такі вимоги позивачем не заявлялись та не є предметом розгляду у цій справі, однак за наявності підстав, визначених ст. 185 СК України, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з окремим позовом про стягнення додаткових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. При цьому доводи апеляційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2019 року належить залишити без змін.

Керуючись п.1.ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.