Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 644/2415/16-ц

провадження № 61-31914св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Солді і Ко»,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» (далі - ПрАТ «Солді і Ко») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2010 року позивача було прийнято на посаду водія-експедитора з категорією «В» до Харківського філіалу ПАТ «Солді і Ко». 15 лютого 2016 року на підставі наказу від 10 лютого 2016 року

№ 90/к його було звільнено з займаної посади, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті

40 КЗпП України. Позивач своє звільнення з посади водія-експедитора вважає незаконним з тих підстав, що трудовий договір з ним було укладено на невизначений строк, тому він може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, зокрема ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 09 грудня 2015 року йому було вручено наказ від 08 грудня

2015 року № 140 «Про попередження про наступне вивільнення», в якому зазначено «З метою виконання наказу від 07 грудня 2015 року № 139 та на підставі інформації щодо осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, підготувати персональне попередження про наступне вивільнення з пропозицією іншої роботи у ПАТ «Солді і Ко» (за наявності) наступним працівникам: ОСОБА_1 ». На його письмовий запит з проханням ознайомити з наказом від 07 грудня 2015 року № 139, відповіді не надійшло. На його думку скорочення чисельності або штату працівників у ПАТ «Солді і Ко» не відбувалося, оскільки з серпня 2015 року чисельність водіїв-експедиторів на Харківській філії цього товариства збільшилася, на роботу прийнято двох нових працівників. Також вказував, що відповідно до статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на підприємстві, в установі, організації, тому оскільки він пропрацював у відповідача з 13 серпня

2010 року до 15 лютого 2016 року, то має переважне право на залишення на роботі, бо нові водії-експедитори не пропрацювали на підприємстві й року. Також просив суд врахувати факт порушення його законних прав та тиск директора Харківській філії ПАТ «Солді і Ко», які потягли за собою його моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з викладеним та зурахуванням уточнених позовних вимог позивач просив поновити його на посаді водія-експедитора Харківського філіалу ПАТ «Солді і Ко», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі

50 000,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 квітня

2017 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія-експедитора Харківської філії ПрАТ «Солді і Ко» - «Солді-Харків».

Стягнуто з ПрАТ «Солді і Ко» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 лютого 2016 року до 25 квітня 2017 року в розмірі 100 595,00 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від

10 травня 2017 року допущено негайне виконання рішення суду першої інстанції від 25 квітня 2017 року в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 7 185,36 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника з роботи за скороченням штату, чим порушено статті

40 КЗпП України, зокрема при його звільненні не було розглянуто питання щодо переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті

42 КЗпП України, не запропоновано іншої роботи на цьому ж підприємстві, та відповідач не довів правомірності звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 10 лютого 2016 року № 90/к за скороченням штату.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Солді і Ко» задоволено, рішення суду першої інстанції від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Солді і Ко» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, оскільки доводи позивача про те, що його звільнили з порушенням вимог трудового законодавства, не доведені належними та допустимими доказами; не доведеним є також факт дискримінації позивача за віком. ПАТ «Солді і Ко» було дотримано всіх вимог трудового законодавства при звільненні позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, зокрема його було повідомлено про наступне звільнення за два місяці, запропоновано вакантні посади, які були на підприємстві, від яких позивач відмовився. Також не доведено, що після звільнення позивача чисельність водіїв-експедиторів була збільшена; не знайшов свого підтвердження й той факт, що з водіїв-експедиторів, які працювали на підприємстві, позивач мав переважне право залишитися на цій посаді, оскільки відповідачем було надано до суду порівняльну характеристику на кожного водія-експедитора, серед яких ОСОБА_1 володіє нижчою кваліфікацією з усіх водіїв-експедиторів. Не знайшли свого підтвердження й доводи позивача про те, що фактично скорочення чисельності чи штату працівників на підприємстві не відбулося, а його скоротили як пенсіонера.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзіОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції незаконно скасовано правильне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, оскільки не з`ясовано всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Судом апеляційної інстанції проігноровані його доводи про те, що політика ПАТ «Солді і Ко» спрямована на звільнення пенсіонерів, а це є дискримінація працівників за віком, оскільки, крім нього, відповідач змусив написати заяву про звільнення за власним бажанням його колегу водія-експедитора ОСОБА_2 , який теж є особою пенсійного віку. Також вказував, що суд апеляційної інстанції не врахував той факт, що він мав переважне право на залишення на роботі через тривалий стаж роботи на підприємстві, а саме понад 5,5 років. Також судом апеляційної інстанції не взято до уваги ту обставину, що директор Харківської філії цього товариства постійно здійснював на нього тиск та погрожував йому, що також свідчить про упередженість та зацікавленість відповідача у його звільненні. Вказує, що дії керівництва ПАТ «Солді і Ко» були спрямовані на те, щоб позбутися всіх працівників пенсійного віку дуже нахабним, грубим, незаконним способом, а саме залякуваннями, погрозами та психологічним тиском. Вказував на те, що дії колегії суддів апеляційного суду під час перегляду справи свідчили про особисту їх зацікавленість в результаті розгляду справи, оскільки судом не оголошувалося в судовому засіданні зміст додаткових пояснення та доповнень відповідача, про які позивач дізнався тільки після ознайомлення з матеріалами справи. Також не доведено відповідачем, що у Харківській філії ПАТ «Солді і Ко» дійсно відбулося скорочення чисельності та штату працівників. Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою його доводи щодо переважного права на залишення на роботі, оскільки відповідач не запропонував йому всіх вакантних посад, які він міг би зайняти. Вказував на те, що суд апеляційної інстанції повністю зайняв позицію відповідача, оскільки в основу рішення поклав його доводи, що позивач мав найнижчу кваліфікацію серед усіх водіїв.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Солді і Ко» на касаційну скаргу, у яких вказано, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, доводи касаційної скарги були предметом судового розгляду та зводяться до незгоди з оцінкою суду. Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що на підприємстві не відбулося скорочення чисельності чи штату працівників, є недоведеними, оскільки генеральним директором товариства відповідно до його повноважень, визначених статутом, та в межах організаційної структури було прийнято рішення про таке скорочення. Крім того вказував, що в червні 2015 року продажі на харківській філії підприємства зросли на 80 %, тому було прийнято рішення розширити штат водіїв-експедиторів на 2 одиниці та з липня 2015 року було прийнято 2 нових водіїв, однак у листопаді 2015 року відбулося падіння продаж, тому пропозиція додаткової послуги із збільшенням кількості доставок виявилася нерентабельною (падіння продажів на 40-50%), що призвело до зменшення штату водіїв харківської філії.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що з 13 серпня 2010 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду водія-експедитора Харківської філії ПАТ «Солді і Ко»-«Солді-Харків»

(а. с. 81 том 1).

07 грудня 2015 року прийнято наказ № 139 «Про скорочення чисельності та штату працівників», яким прийнято рішення скоротити з 16 лютого 2016 року чисельність та штат працівників Харківської філії ПАТ «Солді і Ко»-«Солді- Харків» на одну штатну одиницю «водій-експедитор» (а. с. 82 том 1).

Службовими записками надана порівняльна таблиця транспортного відділу Харківської філії ПАТ «Солді і Ко»-«Солді- Харків» та надана інформація щодо тривалості праці всіх водіїв-експедиторів цієї філії (а. с. 83-86 том 1).

За результатами аналізу порівняльної таблиці було прийнято рішення про персональне попередження про наступне вивільнення позивача, що підтверджується наказом від 08 грудня 2015 року № 140 «Про попередження про наступне вивільнення» (а. с. 87 том ).

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що з текстом наказу позивач ознайомився 09 грудня 2015 року, що підтверджується його власноручним підписом і ним не заперечується. Одночасно позивача було повідомлено, що станом на дату вручення попередження вільних вакансій, які відповідають його професії чи спеціальності та/або вакансій за іншими професіями чи спеціальностями на підприємстві немає (а. с. 88 том 1).

Також судом було встановлено, що позивачу за період з 09 грудня 2015 року до дня його звільнення пропонувалися вакантні посади, які малися на підприємстві, а саме: комірника складу Львівської філії, продавця-касира магазину Дніпропетровської філії, водія-навантажувача товариства, продавця-консультанта магазину Запорізької філії, однак позивач від них відмовився

(а. с. 89-106 том 1).

Наказом від 10 лютого 2016 року № 90/к позивача було звільнено з роботи з посади водія-експедитора з 15 лютого 2016 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті

40 КЗпП України (а. с. 107 том 1).

Згідно даних штатних розкладів судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на 01 грудня 2015 року водіїв-експедиторів було 4 особи, станом на

30 січня 2016 року - 4 особи, станом на 16 лютого 2016 року - 3 особи

(а. с. 111-113 том 1).

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суд апеляційної інстанції встановив та вбачається з матеріалів справи, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності водіїв-експедиторів на одну штатну одиницю, а начальнику відділ кадрів було надано доручення підготувати порівняльну таблицю для визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною другою статті 42 КЗпП України встановлено категорії громадян, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці та кваліфікації, а саме: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємству, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Судами обох інстанцій було оглянуто порівняльну таблицю транспортного відділу Харківської філії ПАТ «Солді і Ко»-«Солді-Харків» та з якої вбачається, що кваліфікація позивача порівнювалася з кваліфікацієї інших водіїв експедиторів цього структурного підрозділу, зокрема з водієм-експедитором

ОСОБА_3 , водієм-експедитором ОСОБА_4 , водієм-експедитором ОСОБА_5 (а. с. 84 том 1).

З інформації яка міститься в порівняльній таблиці, судом апеляційної інстанції було встановлено, що водій-експедитор ОСОБА_6 не може бути звільненим відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (як мобілізований), а водій-експедитор ОСОБА_3 в порівнянні з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 має найвищу кваліфікацію (профільна освіта + категорії «А», «В» та «С»), а кваліфікація ОСОБА_5 (категорії «В1», «В» та «С») є вищою в порівнянні з кваліфікацією ОСОБА_1 (лише категорія «В»), тому відповідач на підставі вказаної інформації зробив вибір та вирішив, що під скорочення чисельності працівників підпадає водій-експедитор з найнижчою кваліфікаєю.

Разом з тим звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він серед всіх водіїв-експедиторів мав переважне право на залишення на цій посаді, оскільки його посилання на те, що він найдовше працює на цьому підприємстві серед інших водіїв, тому має переважне право на залишення на роботі, саме по собі не є підставою його переважного права на залишення на роботі.

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що про майбутнє звільнення позивача було попереджено 09 грудня 2015 року (а. с. 88 том 1), тобто більше ніж за 2 місяці про наступне його вивільнення, також судами було встановлено, що позивачу з 17 грудня 2015 року до дати його звільнення неодноразово надавалися пропозиції щодо вакантних посад, від яких він відмовився, що підтверджується складеними актами (а. с. 89-106 том 1).

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , на вказані норми законодавства уваги не звернув та помилково вважав, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення позивача з роботи за скороченням чисельності та штату працівників, не було вирішено питання щодо переважного права позивача на залишення на роботі та не запропоновано всі вакантні посади, які він міг займати за своєю професією чи спеціальністю.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення відповідачем норм трудового законодавства при його звільненні, є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про упереджене ставлення керівництва підприємства до нього, як працівника пенсійного віку не підтверджені належними та допустимими доказами, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції.

Також позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після його звільнення чисельність працівників транспортного відділу Харківської філії відповідача була збільшена.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком апеляційного суду. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик