справа № 372/1265/17 головуючий у суді І інстанції Тиханський О.Б.
провадження № 22-ц/824/8270/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Мережко М.В., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача наступним чином: визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 19/100 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 31, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 62/100 частини квартири, розташованої за вищезазначеною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 21 лютого 2017 року. Під час шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_2 . Загальна сума сплачена за купівлю квартири становила 386 503 грн. 09 коп. Позивач зазначає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку поділу майна, відповідач чинить перешкоди у користуванні. На час розгляду справи вартість спірної квартири становить 880 000 грн., яка відповідачем не оспорюється. Позивач зазначає, що частина коштів на купівлю спірної квартири є її особистою власністю, а саме кошти у розмірі 148 235 грн. 89 коп. та 93 430 грн., а тому 62/100 частини квартири є її особистою власністю, а інші 38/100 квартири є спільною сумісною власністю сторін, придбані за кошти подаровані на весілля. Отже, дана частка повинна бути поділена в рівних частинах між сторонами, тобто по 19/100 частини.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив: встановити факт проживання його та ОСОБА_4 однією сім`єю без шлюбу у період з осені 2010 року і до 02 червня 2012 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 148 235 грн. 89 коп., які знаходилися на банківському рахунку ОСОБА_4 у ПАТ КБ «Приватбанк», відкритому згідно договору банківського вкладу; визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 31, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; поділити зазначену квартиру наступним чином: визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 31/100 частину вказаної квартири; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 38/100 частин спірної квартири.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність квартиру АДРЕСА_2 , яка була оформлена на відповідача. Вказане нерухоме майно набуте під час шлюбу, а тому вважається спільною сумісною власністю сторін. ОСОБА_2 зазначає, що частина коштів на купівлю спірної квартири є його особистою власністю, а саме кошти у розмірі 145 051 грн. 64 коп., а тому вважає, що 38/100 частини квартири є його особистою власністю, а інші 62/100 квартири є спільною сумісною власністю сторін, придбані за кошти подаровані на весілля. Отже, дана частка повинна бути поділена в рівних частинах між сторонами по 31/100 частини. Крім того, ОСОБА_2 вказує на те, що з відповідачем по зустрічному позову почав проживати однієї сім`єю з осені 2010 року по день укладення шлюбу, а тому просить встановити факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу у вказаний період, а кошти у розмірі 148 235 грн. 89 коп., які перебували на рахунку ОСОБА_4 визнати спільною сумісною власністю.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31, та поділено її наступним чином: визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м. Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м.

В іншій частині первісного позову щодо визнання особистою приватною власністю частини квартири відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31, та поділено її наступним чином: визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м. Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м.

В іншій частині зустрічного позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання коштів спільною сумісною власністю та визнання особистою приватною власністю частини квартири відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судовий витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку поділу квартири по Ѕ частині кожній зі сторін через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що джерелами придбання спірної квартири є грошові кошти, а саме 148 235 грн. 89 коп., які були зняті з її депозитного рахунку; 145 000 грн., які зняті з депозитного рахунку відповідача; 10 000 доларів США, які позивач взяла в борг на підставі договору позики та які повернуті нею особисто; 13 500 грн., які позивач взяла у борг у своєї матері та також повернула їх особисто. Позивач та відповідач не вказували інших джерел придбання квартири. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги виписки по депозитних рахунках позивача, що підтверджують наявність банківського вкладу на ім`я позивача та накопичення позивачем особистих грошових коштів до шлюбу та використання їх на купівлю спірної квартири. Кошти, які знаходилися на рахунках позивача, є більшою частиною тих самих грошових кошті, які були зняті позивачем з рахунку та використані для купівлі квартири. Правовідносини, пов`язані з внесенням особистих коштів, врегульовані ст. 57 СК України і за змістом названої норми не можуть вважатися формою набуття майна у спільну сумісну власність подружжя у розумінні ст. 60 СК України. Доходи позивача свідчать про реальну можливість самостійно накопичити грошові кошти на депозитних рахунках, які в подальшому були використані для купівлі спірної квартири. Доходи відповідача свідчать про протилежне, а саме про фактичну неспроможність ОСОБА_2 здійснити накопичення за період з 2010 року по вересень 2013 року. Збільшення грошових коштів на депозитному рахунку за період перебування у шлюбі з відповідачем відбулося виключно за рахунок нарахування відсотків на особисті грошові кошти ОСОБА_1 , накопичені до шлюбу. Відповідач не має жодного відношення до такого накопичення. Позивач також взяла у борг кошти у розмірі 10 000 доларів США та 13 500 грн. оскільки тих кошів, які були у неї, не вистачало на придбання квартири. Позивач повернула позику особисто, а відповідач на час повернення коштів разом з нею не проживав та не приймав участі у поверненні коштів. Оригінали розписки про взяття боргу, розписки про часткове повернення боргу та квитанції поштового переказу, зберігалися у квартирі, однак, вони зникли після проникнення відповідача у квартиру. Допитані в якості свідків особи, які надавали кошти у борг, підтвердили факт надання коштів та їх повернення особисто позивачем.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині поділу квартири між сторонами в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_6 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 02 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8, Т.1).

21 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.68, Т.1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 11 грудня 2018 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 уклали шлюб (а.с.177, Т.2).

Відповідно до копії розписки від 01 липня 2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_9 кошти у розмірі 40 000 доларів США (а.с.126, Т.1).

Відповідно до копії розписки від 15 вересня 2013 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_10 кошти у розмірі 10 000 доларів США, які повернула 21 березня 2018 року (а.с.22-23, Т.2).

Відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_4 від 21 листопада 2016 року, остання отримала з 2008 по 2016 роки дохід у розмірі 314 875 грн. 37 коп. (а.с.9, Т.1).

Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 30 листопада 2016 року ОСОБА_4 обміняла суму 18 270,73 доларів США на гривню у розмірі 148 175 грн. 62 коп., та провела оформлення депозиту в українській гривні (а.с.10, Т.1).

Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 15 листопада 2016 року ОСОБА_2 станом на 06 вересня 2013 року на рахунку мав кошти у розмірі 145 000 грн., які були зняті з рахунку 20 вересня 2013 року (а.с.102, Т.1).

Відповідно до довідки ПАТ «ПриватБанк» від 15 листопада 2016 року ОСОБА_4 станом на 20 вересня 2013 року на рахунку мала кошти у розмірі 148 235 грн. 89 коп. (а.с.11, Т.1).

Відповідно до виписки ПАТ «ПриватБанк» від 15 листопада 2016 року ОСОБА_4 , на її рахунок за період з 15 жовтня 2000 року по 15 листопада 2016 року перераховано кошти у розмірі 11 603 грн. 44 коп. (а.с.146, Т.1).

Відповідно до квитанції № 2 від 20 вересня 2013 року ОСОБА_2 вніс кошти у розмірі 386 503 грн. 09 коп., за договором 66284 від 20 вересня 2013 року про участь у ФФБ на ім`я ОСОБА_2 за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 (а.с.69, Т.1).

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 86369379 від 04 травня 2017 року право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31 зареєстровано за ОСОБА_2 , дата реєстрації 26 листопада 2013 року (а.с.12, Т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції керувався статтями 57, 60, 69, 70 СК України.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

26 листопада 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Тобто, спірна квартира набута ОСОБА_11 та ОСОБА_2 під час перебування їх у шлюбі.

Звертаючись до суду з позовом про поділ вказаної квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності, ОСОБА_12 просить поділити її наступним чином: визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 19/100 частини квартири АДРЕСА_2 ; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 62/100 частини квартири, розташованої за вищезазначеною адресою.

Такий варіант поділу квартири позивач обґрунтовує тим, що частина коштів на купівлю спірної квартири є її особистою власністю, а саме кошти у розмірі 148 235 грн. 89 коп. та 93 430 грн., а тому 62/100 частини квартири є її особистою власністю, а інші 38/100 квартири є спільною сумісною власністю сторін, придбані за кошти подаровані на весілля.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_12 надала розписку від 15 вересня 2013 року, згідно якої вона позичила у ОСОБА_10 кошти у розмірі 10 000 доларів США; довідку ПАТ «ПриватБанк» від 30 листопада 2016 року, згідно якої позивач обміняла суму 18 270,73 доларів США на гривню у розмірі 148 175 грн. 62 коп., та провела оформлення депозиту в українській гривні; довідку ПАТ «ПриватБанк» від 15 листопада 2016 року, згідно якої позивач станом на 20 вересня 2013 року мала на рахунку кошти у розмірі 148 235 грн. 89 коп., а також виписку, згідно якої на рахунок позивача за період з 15 жовтня 2000 року по 15 листопада 2016 року перераховано кошти у розмірі 11 603 грн. 44 коп.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ частину квартири, оскільки квартира придбана у шлюбі та є спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 з висновками суду погодився та судове рішення не оскаржував.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_12 вказує на те, що більша частина коштів, за які була придбана квартира, належала їй. Доходи ОСОБА_13 свідчать про реальну можливість самостійно накопичити грошові кошти на депозитних рахунках, які в подальшому були використані для купівлі спірної квартири. Доходи відповідача свідчать про його фактичну неспроможність здійснити накопичення за період з 2010 року по вересень 2013 року. Збільшення грошових коштів на депозитному рахунку за період перебування у шлюбі з відповідачем відбулося виключно за рахунок нарахування відсотків на особисті грошові кошти ОСОБА_1 , накопичені до шлюбу. Відповідач не має жодного відношення до такого накопичення.

Апеляційний суд частково погоджується з такими доводами позивача з наступних підстав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_12 посилається на довідки та виписки з ПАТ КБ «Приватбанк», які, як вона зазначає, знаходилися на її рахунках та були зняті готівкою з рахунків і передані нею ОСОБА_2 для оплати вартості квартири.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_14 визнав той факт, що кошти у розмірі 148 235 грн. 89 коп. були передані ОСОБА_11 готівкою його довірителю як частину оплати вартості квартири.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені кошти є особистою власністю позивача, оскільки були покладені на депозит до укладення шлюбу. Так, станом на 02 березня 2012 року в АТ КБ «Приватбанк» на рахунку ОСОБА_4 перебувало 127 500 грн. Зазначені кошти за рахунок нарахування відсотків станом на 04 вересня 2013 року склали 148 175 грн. 62 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У матеріалах справи міститься квитанція № 2 від 20 вересня 2013 року, згідно з якою ОСОБА_2 вносив кошти за договором № 66284 від 20 вересня 2013 року про участь у ФФБ у розмірі 386 503 грн. 09 коп.

З урахуванням встановлених обставин справи 148 235 грн. 89 коп. є особистою власністю ОСОБА_13 , а, отже, 38/100 частини квартири належать їй на праві особистої власності.

Інші 62/100 частини квартири є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а, відтак, підлягає поділу між подружжям в рівних частках.

За таких обставин, ОСОБА_15 та ОСОБА_2 належить по 31/100 частині квартири кожному в порядку поділу майна подружжя.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 відповідач вказував, що у нього на рахунку в АТ КБ «Приватбанк» станом на 20 вересня 2013 року також зберігалось 145 000 грн., які були його особистою власністю.

Проте, посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_2 не надав суду доказів про наявну суму кошті на зазначеному депозитному рахунку станом на момент укладення шлюбу, а також про суму коштів на зазначеному рахунку на момент його відкриття. При цьому, в суді апеляційної інстанції відповідач та його представник також не змогли надати відповіді на зазначені запитання та не змогли спростувати твердження позивача та його представника, що зазначені кошти були покладені на депозит ОСОБА_2 06 вересня 2013 року під час шлюбу.

Подані відповідачем докази в частині належності депозитних коштів ОСОБА_2 йому на праві особистої власності суд першої інстанції визнав недостатніми для підтвердження зазначених обставин.

Висновки суду в цій частині не оспорюються ні позивачем, ні відповідачем, який апеляційної скарги на судове рішення не подавав.

Позивач також посилалася на те, що вона взяла у борг кошти у розмірі 10 000 доларів США та 13 500 грн. оскільки тих кошів, які були у неї, не вистачало на придбання квартири.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні оригінали розписок, а тому достовірність отримання позивачем коштів у борг судом визнана не доведеною.

ОСОБА_12 вказує на те, що оригінали розписки про взяття боргу, розписки про часткове повернення боргу та квитанції поштового переказу, зберігалися у квартирі, однак, вони зникли після проникнення відповідача у квартиру.

Проте, доводи позивача щодо зникнення оригіналу розписок та проникнення у квартиру відповідача не підтверджуються будь-якими наданими суду доказами.

Позивач вказує на те, що допитані в якості свідків особи, які надавали кошти у борг, підтвердили факт надання коштів та їх повернення особисто позивачем.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а

також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли

свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення

правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина

третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За таких обставин, показання свідків не мають значення для справи, оскільки вони не є належними доказами у даному випадку.

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду в частині поділу квартири не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, а, відтак, апеляційним судом не переглядалося.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_12 сплатила судовий збір на загальну суму 26 328 грн. (6 528+19 800). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог (85 %), на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 22 378 грн. 80 коп.

При подачі зустрічної позовної заяви за вимогу про поділ квартири ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 6 072 грн. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню на 45 %. Отже, з позивача ОСОБА_13 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 732 грн. 40 коп.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе стягнути на користь ОСОБА_13 з ОСОБА_2 різницю між сумою, яку він має компенсувати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, та сумою, яку позивач має сплатити на користь відповідача. Така різниця становить 19 646 грн. 40 коп. (22 378,8-2 732,4).

21 травня 2019 року ОСОБА_12 звернулася до апеляційного суду з заявою про повернення зайво сплаченого, на її думку, судового збору, та просила вирішити окремою ухвалою питання повернення їй судового збору у розмірі 9 108 грн., сплаченого на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 10 травня 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху.

Однак, вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки оскаржуваним рішенням було вирішено позовні вимоги як за первісним, так і за зустрічним позовами. ОСОБА_12 не погодилася з рішенням суду та в апеляційній скарзі просила скасувати рішення в частині визначеного судом поділу квартири з урахуванням заявлених сторонами вимог. При цьому, позивач не звернула уваги, що судом першої інстанції зустрічний позов відповідача також задоволено частково. Тобто поділ квартири у спосіб виділення сторонам по Ѕ частині було здійснено також в межах зустрічного позову. Не погодившись з зазначеним поділом, позивач оскаржує рішення суду в частині поділу квартири, тобто, і в частині зустрічного позову.

За таких обставин, судовий збір судом апеляційної інстанції визначено у відповідності до закону та з урахуванням заявлених сторонами вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року в частині поділу квартири та розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задовольнити частково.

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 31/100 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 31, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 38/100 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 31, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року залишити без змін.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення зайво сплаченого судового збору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , судовий збір у розмірі 19 646 (дев`ятнадцять тисяч шістсот сорок шість) гривень, 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Мережко М.В.

Яворський М.А.