Дата документу 20.08.2019 Справа № 333/7010/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2171/19 Головуючий у 1-й інстанції: Ярошенко А.Г.
Є.У.№ 333/7010/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Зазначав, що з 20.07.1996 по 13.10.2016 сторони перебували у шлюбі, в період якого за спільні кошти у спільну сумісну власність придбали Ѕ частку домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , вартістю 86 524, 50 грн. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між сторонами виник спір з приводу розподілу спільного майна, просив суд на підставі ст.ст.57, 60,69, 70 СК України визнати за ним право власності на ј частку спірної нерухомості.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 1/8 частка спірного домоволодіння є власністю ОСОБА_2 , оскільки остання набула право власності на неї за договором дарування, а тому ця частка не підлягає поділу. На думку суду першої інстанції, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. В період шлюбу сторони здійснили капітальний ремонт спірного нерухомого майна, внаслідок чого вартість будинку значно збільшилася. Будинок має низку самочинних будівель, які є невід`ємним поліпшенням. Співвласником спірного будинку є третя особа ОСОБА_3 , частка якої складає Ѕ. Позовні вимоги є неконкретними, суду не зрозуміло, на яку конкретно частку позивач просив визнати за ним право власності.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, неповно з`ясовані фактичні обставини справи. Судом не враховано, що після укладення договору дарування сторони здійснили капітальний ремонт, внаслідок чого вартість будинку значно збільшилася. Суд не зазначив у своєму рішенні в який спосіб підлягає захисту порушене право позивача.

У відповідності до ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість, просила відмовити в задоволені апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 не скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не надала, проте це не заважає її розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час набуття сторонами ј частки спірного майна (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Положення ст. 24 КпШС України визначають, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення містяться і в ст.ст.57, 60,70 СК України, якими визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ст.70 СК України).

Предметом спору у цій справі є Ѕ частина домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що з 20.07.1996 сторони перебували у шлюбі, який розірвано 13.10.2016 рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя (т.2, а.с.136-137).

За договором міни від 01.12.2000, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , сторони придбали у спільну сумісну власність ј частину будинковолодіння АДРЕСА_1 (т.2, а.с.114).

19.10.2002 в порядку поділу спільного майна подружжя на підставі ст.ст.22,28 КпШС України за заявою сторін ОСОБА_2 виділено Ѕ частку із спільного майні подружжя, яке складалося із ј частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 (т.2 а.с. 138).

Того ж дня позивач ОСОБА_1 належну йому Ѕ частку у спільному майні подружжя подарував своїй дружині ОСОБА_2 , про що сторони уклали відповідний договір (т.2, в.с.139).

Отже, з 19.10.2002 року придбана сторонами у шлюбі ј частина домоволодіння у відповідності до вимог ст.ст.24, 28 КпШС України після її поділу між подружжям і укладення договору дарування стала приватною власністю ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 57 СК України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Як встановлено судом, до квітня 2011 року сторони провели капітальний ремонт належної позивачці ј частини житлового будинку, здійснили низку самочинних прибудов і добудов, внаслідок чого площа і вартість вказаної частини будинку зросли.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при визнанні права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз`яснення, надані у Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Пунктом 6 Постанови № 6 від 30.03.2012 року передбачено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов`язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання ј частини житлового будинку спільною сумісною власністю сторін, позивач зазначав, що в період шлюбу сторони за спільні кошти здійснили капітальний ремонт належної позивачці частини будинку, будівництво надвірних будівель і споруд, внаслідок чого значно збільшилася вартість спірного майна.

Проте, відповідно до технічного паспорту на житловий будинок здійснені сторонами прибудови (літ «а8», «а9», «а10», мансарди літ «мс», тощо) є самочинними спорудами, а, отже, право власності на ці будівлі сторони не набули. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу.

Вимоги про відшкодування витрат на будівництво, ремонт і облаштування належної позивачці на прав приватної власності ј частини житлового будинку і надвірних споруд в порядку ст. 175 ЦПК України ОСОБА_1 не заявляв.

Зважаючи на те, що ј частина будинковолодіння є приватною власністю відповідача, а здійснені сторонами до 2011 рок ремонтні роботи і прибудови є самочинними і не можуть бути об`єктом права власності, вимоги позивача про визнання цієї ј частини житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності в порядку ст.62 СК України і про їх поділ є необґрунтованими.

Разом з тим, як встановлено судом, 14.04.2011 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., ОСОБА_2 за письмовою згодою свого чоловіка ОСОБА_1 купила ще ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 (т.2, а.с.140).

На момент укладення цього правочину до складу ј частини домоволодіння, яке набувалося подружжям у власність, самочинні будівлі і споруди не входили.

Отже у відповідності до вимог ст.ст. 60, 70 СК України ј частина домоволодіння, яка придбана у 2011 році, є спільним сумісним майном сторін і підлягає поділу між ними.

Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Зважаючи на те, що 1/4 частина спірного домоволодіння була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти, позивач на підставі ст.ст. 61, 63, 65 СК України має право на Ѕ частку у спільному майні, тобто на 1/8 частину домоволодіння ( ј : Ѕ = 1/8).

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову і визнання за позивачем права власності на 1/8 частину спірного житлового будинку. Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій підлягають компенсації за рахунок відповідача пропорційно до частки задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 за задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 (одну восьму) частку домоволодіння з побутовими та господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 559 кв.м, кадастровий номер :03:036:0170 , що належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., реєстровий за №585, зареєстрованого в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 29.11.2011, реєстраційний номер 19737463.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 (одну восьму) частку домоволодіння з побутовими та господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 559 кв.м, кадастровий номер :03:036:0170 , що належала останній на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., реєстровий за №585, зареєстрованого в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 29.11.2011, реєстраційний номер 19737463.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 725, 60 грн. компенсації судових витрат зі слати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 21 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: