Дата документу 23.12.2019 Справа № 336/2077/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2077/19 Головуючий у 1 інстанції Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/3406/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2019 року у справі за поданням Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про видачу дубліката виконавчого документу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області звернулося до суду з поданням про видачу дубліката виконавчого документу.

В поданні зазначено, що 20.02.2019 року до Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_3 про надання виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-109 від 29.01.2001 року на ознайомлення за наслідками розгляду якої встановлено, що вказаний виконавчий документ було втрачено при пересиланні до іншого відділу ДВС.

Просило суд видати дублікат виконавчого документу № 2-109 від 29.01.2001 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/4 частини.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2019 року подання задоволено.

Видано дублікат виконавчого листа № 2-109 від 29.01.2001 року виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/4 частини.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні подання про видачу виконавчого документу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не встановлено та не надана оцінка тому факту, що дитина ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент звернення державного виконавця з поданням досягла повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про задоволення подання про видачу дублікату виконавчого документу, суд першої інстанції виходи з того, що на час подання заяви про видачу дублікату, рішення суду залишається невиконаним, виконавчий документ втрачено при його пересиланні до іншого відділу ДВС.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.17.4 Розділу 12 Перехідних положень ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до п. 1, п.2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачені ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно акту від 14.03.2019 року за висновками службового розслідування проведеного у Шевченківському відділі ДВС м. Запоріжжя, виконавчий лист № 2-109 виданий 29.01.2001 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/4 частини від доходів боржника, було направлено за належністю до іншого відділу ДВС у 2014 році.

Реєстр відправлень за 2014-2015 роки у відділі ДВС відсутній (у зв`язку з закінченням терміну його зберігання).

Державному виконавцю та стягувачу ОСОБА_3 невідомо про місцезнаходження виконавчого документа, а також, відсутні дані про відділ до якого його було направлено.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що виконавчий лист був втрачений держаною виконавчою службою.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом.

Правовий аналіз вказаної норми свідчить про те, що видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у разі його втрати.

Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

Крім того, відповідно до положень розділу XV Інструкції з примусового виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції № 512/5 від 2 квітня 2012 року передбачено відновлення втраченого виконавчого провадження або його частини. Цим розділом передбачено також отримання дубліката виконавчого листа та процедура відновлення усього провадження або його частини.

Частиною 1 ст. 12 "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 "Про виконавче провадження" виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Разом з тим, за положеннями ч. 4 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст. 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно п. 9 розділу XVІ Інструкції з примусового виконання судових рішень виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч.4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, яким визначені особливості виконання рішень про стягнення аліментів, сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що дитина досягла повноліття і відсутні підстави для видачі дублікату виконавчого листа спростовуються вищезазначеними нормами.

Для вирішення питань про видачу дубліката виконавчого листа про стягнення аліментів, слід встановити наступні фактичні обставини справи: чи було прийнято судове рішення на підставі, якого було видано виконавчий лист, чи не пройшли строки для пред`явлення виконавчого листа до виконання з урахуванням переривання такого строку або зупинення, чи є підстави для відновлення втраченого виконавчого провадження (матеріалів виконавчого провадження); чи існує за виконавчим листом заборгованість тощо.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2001 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітної плати (доходу), щомісячно, починаючи з 12 грудня 2000 року та до її повноліття (а.с. 71).

Згідно акту від 14.03.2019 року за висновками службового розслідування проведеного у Шевченківському відділі ДВС м. Запоріжжя, виконавчий лист № 2-109 виданий 29.01.2001 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/4 частини від доходів боржника, було направлено за належністю до іншого відділу ДВС у 2014 році (а.с.4).

Реєстр відправлень за 2014-2015 роки у відділі ДВС відсутній, у зв`язку з закінченням терміну його зберігання.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що виконавчий лист втрачено, державний виконавець звернувся до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа у відповідності до Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, Інструкції з примусового виконання судових рішень та ЗУ "Про виконавче провадження".

Крім того, відмова у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа унеможливила б виконання рішення суду, чим порушується реалізація права ОСОБА_3 , як стягувача у виконавчому провадженні та право дитини на отримання аліментів як утримання від батька.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про скасування оскаржуваної ухвали суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи і підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: