печерський районний суд міста києва
Справа № 236/2779/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Шевченко Т.В.

справа № 236/2779/19-Ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н ОВ И В :

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» суму заборгованості із заробітної плати в сумі 44 357,58 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 12 серпня 1988 р. по 17 липня 2017 р. працювала у структурних підрозділах, що входили до складу регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Починаючи з березня 2017 р. у порушення положень чинного законодавства відповідач припинив виплату заробітної плати без повідомлення причин. 17 липня 2017 року позивач звільнена із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. У день звільнення позивачу не виплачено належні до виплати наступні суми: за період з лютого 2016 р. по серпень 2016 р. в сумі 19 990,84 грн. та за період з березня 2017 р. по липень 2017 р. у розмірі 24 586,52 грн.

Позивач вважає дії відповідача незаконними так, як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. Просить стягнути належні їй до виплати суми з відповідача у примусовому порядку.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 липня 2019 р. справу передано до Печерського районного суду м. Києва для розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

07 жовтня 2019 р. до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого за заборгованістю перед позивачем за період з лютого 2016 р. по серпень 2016 р. була депонована заборгованість по ДП «Донецька залізниця» в сумі 22 515,41 грн. 09 лютого 2017 р. на розрахунковий рахунок позивача перераховано заборгованість у сумі 3 452,00 грн. Станом на 26 вересня 2019 р. депонована сума 19 063,41 грн. За період з 01 березня 2017 р. по 15 березня 2017 р. позивачу нарахована та 27 липня 2017 р. виплачена з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 2 029,30 грн. З 16 березня 2017 р. у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати працівникам було припинено. Наслідком вказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. Отже, у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» можливість підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт та проведення з позивачем розрахунку і виплату позивачу заробітної плати за другу половину березня 2017 р. та заробітної плати за час вимушеного простою неможливо.

Додатково зазначив, що згідно з Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21 - 10.2 порушення норм трудового законодавства щодо працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виникли через форс-мажорні обставини, а тому відповідач звільнений від відповідальності за невиконання обов`язків передбачених законодавством про працю.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного громадянина на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 із серпня 1988 р. працювала у структурних підрозділах, що входили до складу Донецької залізниці. Остання займана ним посада - бухгалтер 2 категорії бухгалтерії виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 10-14).

17 липня 2017 року наказом (розпорядження) № 9511/ДН-ос від 10.07.2017 року про припинення трудового договору (контракту) ПАТ «Українська залізниця» позивача звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з скороченням штату працівників, з виплатою компенсації за 34 дні відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати слід встановити, що невиплата таких сум відбулася з вини роботодавця.

Як вбачається зі справи, відповідач посилається на об`єктивні причини, за наявності яких він не мав можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі, зокрема, на проведення антитерористичної операції в країні, знаходження виробничої одиниці ПАТ «Українська залізниця» на території, де проводиться антитерористична операція.

Так, ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина друга статті 77 ЦПК України визначає, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідач щодо невиплати заробітної плати за період з 16 березня по 17 липня 2017 року також посилається на наявність рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеним в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, на підставі якого припинено виплату заробітної плати.

Разом з тим, вказаним рішенням тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Будь-яких вказівок чи рекомендацій щодо припинення нарахування заробітної плати вказане рішення не містить.

У зв`язку з чим доводи відповідача щодо не виплати заробітної плати у вказаний період є безпідставним.

Як вбачається з матеріалів справи 09 лютого 2017 р. відповідач на розрахунковий рахунок позивача перерахував заборгованість по заробітній платі за лютий-серпень 2016 р. у сумі 3 452,00 грн.

27 липня 2017 р. виплачена заборгованість по заробітній платі за березень 2017 р. у сумі 2 029,30 грн.

Станом на 26 вересня 2019 р. на виплату заробітної плати позивачу ОСОБА_1 по ДП «Донецька залізниця» депонована сума в розмірі 19 063,41 грн.

Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем становить 38 876,28 грн. (44 357 грн. - 3 452,00 грн. - 2 029,30 грн.).

Одночасно, на підтвердження своїх заперечень проти задоволення позову відповідачем надано до суду Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м. Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Як вбачається із п. 7 вказаного Науково-правового висновку втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», до виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно зі ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», у невиконанні своїх обов`язків.

Одночасно, п. 10 вказаного Науково-правового висновку встановлено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов`язків передбачених законодавством України про працю, а саме: ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, в тому числі ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, та унеможливлюють їх виконання.

Оскільки надані позивачем докази про нарахування їй заробітної плати відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, доводи відповідача про ненадання позивачем належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів є помилковим.

Відповідно до норм ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в розрахунках, наданих позивачем.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи викладені обставини, та те, що відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження перерахування позивачу нарахованої заробітної плати за вказані періоди, суд дійшов висновку, що позивач підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за суму 38 876,28 грн.

Наявність викладених у науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити оплату праці, що є конституційним правом людини.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 38 876,28 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 388 грн. 72 коп. (1% від ціни позову)

Керуючись ст. ст. 47, 83, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 263, 617 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки у розмірі 38 876 грн. 28 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 388 грн. 72 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»: м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, .

Суддя О.В.Батрин