Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 642/706/16-ц

провадження № 61-35503св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_7 , на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Колтунової А. І., Піддубного Р. М., від 14 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 24 січня

2015 року вона надала у позику ОСОБА_2 461 440 грн до 24 травня

2015 року та 10 600 доларів США до 24 березня 2015 року, про що останнім складені розписки. Посилаючись на те, що позичальник не виконав зобов`язання з повернення коштів у визначений сторонами договору строк та з огляду на те, що на час отримання коштів та написання розписок ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , тобто вказані грошові кошти були витрачені на потреби сім`ї, позивач просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за договорами позики у розмірі 33 000 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у складі судді

Гримайло А. М. від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у сумі 844 644,09 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позичальник не виконав свого обов`язку щодо повернення коштів за договорами позики, є всі підстави для стягнення з нього всієї суми заборгованості. При цьому заборгованість підлягає стягненню у національній валюті - гривні відповідно до курсу НБУ станом на день платежу. Разом з тим, суд вважав за неможливе стягнути таку заборгованість із ОСОБА_3 у солідарно з позичальником, оскільки не доведено, що взяті у позику кошти були використані в інтересах сім`ї.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова

від 26 жовтня 2016 року змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 461 440 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 259 686 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що грошові кошти у розмірі 461 400 грн бралися у позику не в інтересах сім`ї, оскільки матеріали справи містять згоду

ОСОБА_3 на укладення її чоловіком договору позики на зазначену вище суму, а тому ця заборгованість підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Разом з тим такої згоди на укладення

ОСОБА_2 договору позики на суму 10 600 доларів США, що еквівалентно 259 686 грн, ОСОБА_3 не надавала і доказів, що він укладався в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, у зв`язку із чим ця сума заборгованості підлягає стягненню тільки з позичальника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у разі укладення одним з подружжя договору позики чинним законодавством не передбачено солідарного обов`язку другого з подружжя перед позикодавцем за невиконання позичальником зобов`язань за цим договором, а вимоги статей

65, 73 СК України не є підставою для задоволення позову позикодавця до того з подружжя, який не є стороною правочину.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 січня 2015 року позивач надала в борг ОСОБА_2 461 440 грн

до 24 травня 2015 року, про що останнім складено розписку.

ОСОБА_3 , яка на час отримання позичальником коштів перебувала із останнім у зареєстрованому шлюбі, надала згоду на укладення цього договору (а. с. 3, 4).

Цього ж дня ОСОБА_1 надала у позику ОСОБА_2 ще

10 600 доларів США до 24 березня 2015 року, про що останнім складено розписку (а. с. 75).

Вказані кошти у визначений договорами строк повернуто не було.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині стягнення з ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 461 440 грн, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України в іншій частині законність ухваленого судового рішення не перевіряється.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог статей 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16).

У справі, яка переглядається, встановивши, що договір позики на суму 461 440 грн був укладений 24 січня 2015 року ОСОБА_2 із ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, що підтверджується наданою ОСОБА_3 письмовою згодою на його укладення (а. с. 4), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення вказаної суми з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку.

Посилання в касаційній скарзі на те, що взяті ОСОБА_2 кошти за договором позики були використані не в інтересах сім`ї є необґрунтованими, оскільки підписуючи заяву про надання згоди своєму чоловікові на його укладення, ОСОБА_3 підтвердила, що цей договір укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а тому апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що обов`язок повернути отриману у борг суму грошових коштів виник у обох з подружжя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що її письмова згода на отримання її чоловіком ОСОБА_2 грошових коштів не свідчить про визнання їх спільним боргом подружжя є безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

ОСОБА_3 не спростовано твердження позивача, що отримані за договором позики грошові кошти використано на потреби сімї, зокрема, придбання автомобіля.

За таких обставин правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що зобов`язання з належного виконання укладеного ОСОБА_2 за письмовою згодою дружини ОСОБА_3 договору позики виникли у обох з подружжя.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 11 вересня 2017 року було зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для його скасування, то виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2017 року - без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Харківської області

від 14 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара