Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 758/12483/15-ц

провадження № 61-20774св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Подільська районна в місті Києві державна адміністрація,

особа, яка подала апеляційну скаргу - заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Подільської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 14 травня 2014 року № 94, ОСОБА_1 , як працівнику житлово-комунальної сфери, було надано в користування квартиру АДРЕСА_1 .

Починаючи з 14 травня 2014 року позивачка законно отримала в користування та користується спірною квартирою, однак в порушення статей 58 та 61 ЖК Української РСР відповідач не видав їй ордер на підставі зазначеного рішення про надання житлового приміщення (спірної квартири) та не уклав з нею договір найму.

ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 20 листопада

2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що судом достовірно встановлено законність вселення позивача до спірного жилого приміщення і користування ним та належного виконання усіх обов`язків наймача визначених нормами ЖК Української РСР, а також не видання позивачці ордеру на вказане жиле приміщення. Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, як визнання права користування жилим приміщенням, є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, у зв`язку з чим може бути застосований судом.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Подільської районної в місті Києві державної адміністрації задоволено.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури міста Києва витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 535,92 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки позивачка не надана суду належних та допустимих доказів про правомірність її вселення у вказану квартиру.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

13 лютого 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року та залишити в силі рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано встановлений судом першої інстанції факт, що заявниця отримала спірну квартиру у зв`язку з роботою двірником на підставі наказу підприємства, на балансі якого перебував будинок та яке було обслуговуючою організацією. Заявниця займає спірну квартиру не самовільно, а за наявності відповідного дозволу обслуговуючої організації.

Права та інтереси Київської міської ради рішенням суду першої інстанції жодним чином не порушено, оскільки жодним нормативно-правовим актом України не передбачено її повноважень щодо надання в користування квартир та розпорядження ними.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Подільського районного суду міста Києва.

У липні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 07 червня 2019 року № 634/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-20774св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в місті Києві з 01 жовтня 2010 року. На час ухвалення Подільським районним судом міста Києва рішення від 20 листопада 2015 року, відповідач проживала у місті Києві без реєстрації у встановленому законом порядку. Була зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 14 травня 2014 року № 94 дозволено робітнику з комплексного прибирання двірнику КП «Введенське»

ОСОБА_1 сплачувати комунальні послуги квартири АДРЕСА_1 , з оплатою за фактичне проживання. Кімната надана в користування на час роботи ОСОБА_1 в КП «Введенське».

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від

19 жовтня 2016 року № ОСОБА_1 була взята на облік за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , 19 жовтня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

За змістом положень статей 21, 24, 47 Конституції України, усі громадяни мають рівні права і свободи та є рівними перед законом, у тому числі щодо реалізації права на житло.

Питання надання жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду регламентовано статями 58, 61 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 58 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 51 ЖК Української РСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно з статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 118 ЖК Української РСР передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

При цьому, перелік категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, встановлюється законодавством (стаття 119 ЖК Української РСР).

Відповідно до частини другої статті 121, частини першої статті 122 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що позивачці, як працівнику житлово-комунальної сфери Подільського району міста Києва, яка займає посаду робітника з комплексного прибирання (двірник) КП «Введенське», наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 94 надано на час роботи в користування кімнату квартири АДРЕСА_1 та надано дозвіл сплачувати комунальні послуги з оплатою за фактичне проживання. Зазначена квартира не має статусу службового, вона є комунальною власністю відповідної територіальної громади. Відповідний ордер або рішення про вселення у вказану квартиру позивачці не видавались. Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним, оскільки позивачка не надана суду належних та допустимих доказів про правомірність її вселення у вказану квартиру.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги щодо неврахування факту отримання спірної квартири у зв`язку з роботою двірником на підставі наказу підприємства, на балансі якого перебував будинок та яке було обслуговуючою організацією та те, що заявниця займає спірну квартиру не самовільно, а за наявності відповідного дозволу обслуговуючої організації є безпідставними з огляду на вищевикладене.

Також є безпідставними доводи заявника про те, що права та інтереси Київської міської ради рішенням суду першої інстанції жодним чином не порушено, оскільки жодним нормативно-правовим актом України не передбачено її повноважень щодо надання в користування квартир та розпорядження ними, оскільки Київська міська рада рішенням від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» передала вказаний будинок до сфери управління Подільській районній в місті Києві державній адміністрації. Слід дійти висновку про те, що Київська міська рада є власником вказаного будинку управління яким передала Подільській районній в місті Києві державній адміністрації.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким судом апеляційної інстанції дана належна оцінка та зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня

2017 року- без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко