Провадження № 22-ц/4808/777/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2019 року, постановленого суддею Антоняком Т.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та після зменшення позовних вимог просив стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики в розмірі 1 653 100, 75 гривень, що еквівалентно 60 979 доларів США за курсом Національного банку України на 11 грудня 2017 року; відсотків за договором позики в розмірі 636 614, 98 гривень, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США за курсом Національного банку України на 11 грудня 2017 року та судові витрати.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 22 квітня 2012 року між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого Позикодавець надав Позичальнику гроші в позику на загальну суму 1 597 140 гривень, що еквівалентно 200 000 доларів США (згідно курсу Національного банку України на день посвідчення договору) з терміном сплати боргу до 20 вересня 2012 року. Факт передачі грошових коштів підтверджено договором, який був підписаний сторонами з дотриманням вимог ст.ст. 209, 639, 1047 Цивільного кодексу України у присутності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. та посвідчений за реєстраційним № 1667. Згідно із п. 1.2 цього договору Позичальник зобов`язаний до 20 вересня 2012 року повернути Позикодавцеві позику в розмірі, що зазначений у п. 1 договору, але в будь-якому випадку не менше суми еквівалентній 200 000 доларів США згідно курсу Національного банку України на момент повернення грошей. Враховуючи те, що відповідач не виконав покладене на нього грошове зобов`язання щодо повернення суми позики, останній несе відповідальність за не виконання грошового зобов`язання у вигляді обов`язку на вимогу позивача сплатити 3 відсотки річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України, як і передбачено п.2 договору позики від 20 квітня 2012 року.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, зазначивши, що між ним та ОСОБА_2 ніколи не було жодних домовленостей про укладення Договору позики на суму 1 597 140 гривень, що еквівалентно 200 000 доларів США. Укладений 20 квітня 2012 року договір позики не підписував, грошових коштів від ОСОБА_5 або його представника не отримував. Просив у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити та визнати недійсним Договір позики укладений 20 квітня 2012 року, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики до спільного розгляду із позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики № 1667 від 20 квітня 2012 року в розмірі 1 653 100, 75 гривень, що еквівалентно 60 979 доларів США згідно курсу НБУ на 11 грудня 2017 року. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму відсотків за договором позики від 20 квітня 2012 року в розмірі 636 614, 98 гривень, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США згідно курсу НБУ на 11 грудня 2017 року та судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 частково добровільно виконав зобов`язання повернувши позику в сумі 35 000 доларів США та об`єкт нерухомості в рахунок часткового виконання договору позики загальною вартістю 1 027 775 гривень, що еквівалентно 39 000 доларів США, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення залишку суми позики є обґрунтованими. Посилання ОСОБА_3 на те, що договір позики не підписував та кошти не отримував, не може бути прийнято до уваги, оскільки доказів на підтвердження таких посилань не надано.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 квітня 2019 року виправлено описки, допущені в тексті рішення від 28 березня 2019 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати в частині задоволення позовної вимоги про стягнення відсотків за договором позики в розмірі 63 6614, 98 гривень, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми відсотків за договором позики в розмірі 636 614, 98 гривень, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США відмовити.

Зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про стягнення відсотків за договором позики, жодним чином не мотивував прийняте ним рішення в даній частині. Із змісту рішення не відомо, яка правова підстава прийнята судом для розрахунку відсотків за користування позикою, за який період користування позикою здійснено нарахування відсотків та яка сума була взята при їх розрахунку.

Розрахунок трьох відсотків річних здійснено в еквіваленті до долара США. Проте згідно договору позики, кошти бралися в гривнях, тому їх повернення повинно здійснюватися в гривнях, а сума коштів що підлягала поверненню повинна була становити еквівалент відносно курсу долара США. Вираховувати 3% річних від доларового еквіваленту є неприпустимим.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% відсотків річних від простроченої суми позики за весь час прострочення, суд першої інстанції при розрахунку цієї суми необґрунтовано виходив із суми позики в розмірі 200 000 доларів США.

Збільшення суми основного боргу з врахуванням інфляційних витрат, на що посилається позивач, не є підставою для нарахування 3% річних в доларовому еквіваленті, що відповідає формулі - сума позики + сума інфляції, що ґрунтується на невірному тлумаченні положень як ст. 1050 ЦК України, так і положень ст. 625 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Крім цього, суд першої інстанції порушив норми матеріального права та вирішив спір в частині стягнення відсотків за межами трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та поданою з метою затягування судового розгляду та набрання законної сили рішенням суду. Нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позикодавець ОСОБА_2 має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України до повного виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики. У зв`язку з цим посилання апелянта на нібито пропущений строк позовної давності на стягнення 3% річних є необґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 22 квітня 2012 року між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 04 червня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелком Д.Б., та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. за реєстраційним № 1667.

За умовами договору Позикодавець ОСОБА_2 надав Позичальнику ОСОБА_3 гроші в позику на загальну суму 1 597 140 гривень, що є еквівалентною сумі 200 000 доларів США (згідно курсу НБУ на день посвідчення договору) з терміном сплати боргу до 20 вересня 2012 року (п. 1 Договору). Дану позику ОСОБА_3 отримав за згодою своєї дружини ОСОБА_6 , що стверджено її особистим підписом та засвідчено нотаріусом.

Позичальник зобов`язувався до 20 вересня 2012 року повернути позикодавцеві позику в розмірі, що зазначений у п.1 Договору, але в будь-якому випадку не менше суми еквівалентній 200 000 доларів США згідно курсу НБУ на момент повернення грошей.

Згідно ст. 625 ЦК України остаточна сума боргу встановлюється з урахуванням 3% річних з простроченої суми, а також встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, у відповідності до даних, що публікуються Дкржкомстатом України та НБУ, на момент фактичного розрахунку.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 особисто укладено два договори іпотеки, а саме договір №1675, згідно якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 та договір № 1678, предметом якого була студія звукозапису в будинку АДРЕСА_2 .

Згідно Висновку експерта №1.1.-356/16 від 30 березня 2017 року підпис в графі «Позичальник» у договорі позики від 20 квітня 2012 року, виконаний ОСОБА_3 , рукописні написи « ОСОБА_3 » в графі ««Позичальник» у договорі позики від 20 квітня 2012 року виконані ОСОБА_3 .

Щодо неявки апелянта та його представника у судові засідання

У судове засідання, призначене на 11 червня 2019 року представник відповідача-адвокат згідно ордеру про надання правової допомоги не з`явилась, подавши клопотання про його відкладення у зв`язку з зайнятістю у кримінальній справі та подала клопотання про продовження строків розгляду справи ( а.с. 56-59, т. 2).

Ухвалою суду від 11 червня 2019 року розгляд справи продовжено на 15 днів та відкладено її розгляд на 23 липня 2019 року.

22 липня 2019 року представник відповідача - адвокат подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні у обласній клінічній лікарні для проведення ротації апарату Єлізарова (а.с. 85-87, т. 2).

Розгляд справи відкладено на 15 серпня 2019 року.

14 серпня 2019 року апелянт ОСОБА_3 подав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з стаціонарним лікуванням.

Однак, представник апелянта-адвокат Кінаш М.А. у судове засідання 15 серпня 2019 року не з`явилась, хоча про час розгляду справи повідомлена, що підтверджується письмовою розпискою.

Представник позивача у судових засіданнях весь час наголошував на затягуванні розгляду справи відповідачем.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України»).

У пункті 41 рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів - неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Провадження у справі, що переглядається, відкрито 10 травня 2019 року, судові засідання відкладались судом за клопотаннями апелянта та його представника.

Неодноразове відкладення розгляду справи призвело до тривалого її не розгляду, що негативно впливає на права іншого учасника справи, який очікує судового рішення та його виконання з часу звернення до суду з позовом, тобто з серпня 2015 року.

Колегія суддів позицію апелянта та його представника розцінює як таку, що спрямована на затягування розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника позивача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом спору у даній справі є грошові кошти - позика з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, які підлягають стягненню з урахуванням трьох процентів річних за час прострочення.

Апелянт оскаржує рішення тільки в частині стягнення трьох процентів річних за договором позики в розмірі 636 614, 98 гривень, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США, тому рішення в іншій не переглядається.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 , крім переданих відповідачу ОСОБА_3 в позику 200 000,00 доларів США, з яких залишилось до стягнення 60 979 доларів США основного боргу, просив стягнути на його користь 636 614, 98 гривень, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США - 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_3 не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму залишку основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, як і обумовлено сторонами у п.2 договору позики від 20 квітня 2012 року.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

Також ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначає, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Суд першої інстанції на підставі доказів встановив, що ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 1 597 140 гривень, що еквівалентно 200 000 доларів США . На виконання договору позики 20 грудня 2012 року ОСОБА_3 особисто частково повернув позику в сумі 200 000 гривень, 13 лютого 2016 року ОСОБА_3 добровільно повернув об`єкт нерухомості в рахунок часткового виконання договору позики від 20 квітня 2012 року загальною вартістю 1 027 775 гривень, що еквівалентно 39 300 доларів США, також 10 листопада 2016 року відповідач знову частково повернув позику в сумі 35 000 доларів США, 22 березня 2017 року ОСОБА_3 , передав представнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики від 20 квітня 2012 року.

Таким чином, стягненню зі ОСОБА_3 підлягала сума основного боргу за договором позики у розмірі 1 653 100, 75 гривень, що еквівалентно 60 979 доларів США.

Відповідач суму основного боргу не оскаржував та погодився з визначеним судом розміром.

Враховуючи суми повернення боргу ОСОБА_3 , позивач здійснював нарахування 3% річних щоразу виходячи із суми заборгованості (яка зменшувалась із поверненням основної суми боргу) на час нарахування компенсаційних виплат, тобто сума заборгованості постійно змінювалась з урахуванням вже повернутої частини, що чітко відображено у розрахунках позивача, тобто кількість днів та залишкова сума неповернутої позики. За перший період прострочення 3% річних нараховувались на суму заборгованості 200000 доларів США, проценти зменшувались при кожному поверненні основної суми боргу, за останній період - сума основного боргу зменшилась до 60 979 доларів США.

А тому доводи апелянта, що задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % відсотків річних від простроченої суми позики за весь час прострочення, суд першої інстанції при розрахунку цієї суми необґрунтовано виходив із суми позики в розмірі 200 000 доларів США, є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції правильно врахував, що 3% річних розраховуються з урахуванням суми боргу у доларах США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 20 вересня 2012 року до дня звернення із заявою про зміну розміру позовних вимог - 11 грудня 2017 року помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Наведений розрахунок 3 % річних зазначений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц).

Щодо стягнення 3% річних в іноземній валюті слід зазначити таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, частина 2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року №6-284 цс 17, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року, справа №754/11513/15-ц.

Колегія суддів перевірено нарахування позивачем відсотків за користування позикою, оскільки апелянт у скарзі зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не мотивував прийняте ним рішення в даній частині та із змісту рішення невідомо, яка правова підстава прийнята судом для розрахунку відсотків за користування позикою, за який період користування позикою здійснено нарахування відсотків та яка сума була взята при їх розрахунку.

Щодо строку позовної давності, то відповідно до частини першої статті 256 та частини першої статті 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності: позовні вимоги пред`явлені в межах такого строку, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з 20 вересня 2012 року (строк сплати боргу), а позов подано до суду 31 серпня 2015 року, що підтверджується відтиском штемпеля на позовній заяві.

А тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, адже позов подано в межах передбачених законом строку.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 серпня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта