МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/3189/17 Категорія 39
Провадження № 22-ц/812/1824/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю представника позивача Ярошенко І ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в приміщенні того ж суду о 10 год. 20 хв., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Миколаєвобленерго до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту електроенергію, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2017р. ПАТ «Миколаївобленерго» звернулося до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту електроенергію у розмірі 4374,22 грн.

Позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.01.2017 року скасовано судовий наказ, виданий 05.12.2016 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 у сумі 4100,08 грн. та судового збору у сумі 689 грн. та роз`яснено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті у позовному провадженні.

Відповідно до даних особового рахунку № НОМЕР_1 заборгованість за спожиту електроенергію за вказаною адресою: АДРЕСА_1 залишається не погашеною.

ОСОБА_2 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , є споживачем електричної енергії, яку постачає ПАТ «Миколаївобленерго». За даною адресою відкрито особовий рахунок (укладений договір) №807009, який оформлений на відповідача. Відповідно споживачу відбувається відплатна передача електроенергії, яку споживач повинен сплачувати.

Станом на 23.05.2017 року ОСОБА_2 має заборгованість перед ПАТ "Миколаївобленерго" у сумі 4374,22 грн. за спожиту електричну енергію.

29 листопада 2017 року позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за спожиту електроенергію станом на 28.11.2017 року у розмірі 7665,08 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Миколаївобленерго» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Миколаївобленерго» 7665,08 грн., а також з урахуванням ухвали про виправлення описки 1600 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме на те, що справа розглянута за його відсутності, що суд не пересвідчився в належному повідомленні відповідача про дату та час судового розгляду, що є порушенням його прав, просив скасувати заочне рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

В судовому засіданні відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що, ОСОБА_2 мешкає за адресою АДРЕСА_1 та є споживачем електричної енергії, яку постачає ПАТ «Миколаївобленерго». За даною адресою відкрито особовий рахунок (укладений договір) №807009, який оформлений на відповідача.

Пунктом 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, встановлених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб не встановлених цими актами, але по аналогії з такими, що породжують цивільні права та обов`язки. Враховуючи умови, викладені в нормах цивільного законодавства, стосунки між енергопостачальником, який зобов`язується постачати електричну енергію, та споживачем, який зобов`язується оплатити спожиту електричну енергію, є договірними, та регулюються нормами зобов`язального права.

Вказане підтверджується тим, що на електроустановки відповідача відбувається безперебійна поставка електроенергії з боку енергопостачальника, при цьому про постійне споживання електричної енергії свідчить зміна показань приладу обліку споживача, а відповідач здійснює оплату за спожиту електироенергію. Отже виконання сторонами істотних умов договору слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України "Про електроенергетику" та ПКЕЕн.

Станом на 28.11.2017 р. побутовий споживач ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 має заборгованість перед ПАТ "Миколаївобленерго" у сумі 7665,08 за спожиту електричну енергію.

Тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованим і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам у справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений про час і місце розгляду справи, що жодних листів, судових повісток чи копії позовної заяви з доданими документами він не отримував та не знав про сам факт наявності справи, судових засідань спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Проте, судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку ( ч.6 ст.128 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 був присутнім в судовому засіданні 15.06.2018р., про що свідчить протокол судового засідання та диск з технічним записом судового процесу (а. с. 55). В даному судовому засіданні була оголошена перерва до 13 вересня 2018 р., а на а. с. 56 знаходиться розписка відповідача про те, що він повідомлений про час і місце розгляду справи, яке відбудеться 13.09.2018р. о 10-00 год. В судове засідання 13 вересня 2018р., яке закінчилося винесенням судом заочного рішення у справі, відповідач не з`явився, про наявність поважних причин для своєї неявки суду не повідомив.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи спростовуються матеріалами справи, а тому не можуть бути самі по собі підставою для скасування рішення суду.

Спростовуються матеріалами справи також доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не знав про сам факт наявності справи та судових засідань.

Матеріали справи свідчать про те, що справа неодноразово призначалася до судового засідання та відкладалася з різних причин. Так, в судовому засіданні 21.09.2017р. згідно журналу судового засідання відповідач приймав особисту участь (а. с. 30-31). Крім того, в матеріалах справи наявні особисті розписки відповідача про повідомлення його про наступні судові засідання від 11.10.2017р. (а. с. 34), від 09.11.2017р.( а. с. 37), від 04.12.2017р.( а. с. 44), від 04.12.2017р.( а. с. 44), розписка про вручення повітки поштою (а. с. 50). Звертався відповідач до суду також з заявою від 31.01.2018р. про перенесення розгляду справи (а. с. 47).

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що розгляд справи у його відсутності призвів до неповного з`ясування обставин справи, а також до того, що суду не була надана належна оцінка доказів, відповідач не зазначив, які саме докази були не оцінені судом, чи оцінені неналежним чином, а також які саме обставини залишили не з`ясованими судом.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідач заявив про необхідність застосування строку позовної давності. Проте матеріали справи не містять доказів звернення відповідача з заявою про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261ЦК України).

Відповідно до ч.3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки відповідачем не було подано суду заяву про застосування строків позовної давності до винесення рішення у справі, у суду не було правових підстав для застосування строків позовної давності.

Не зважаючи на те, що у апеляційного суду також не має правових підстав для застосування строку позовної давності, враховуючи те, що відповідач був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, але не заявив суду першої інстанції про застосування строків позовної давності, хоча мав реальну можливість для цього, апеляційний суд крім цього вважає необхідним зауважити наступне.

Згідно ст. 264 ЦПК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судовий наказ відповідно до ст. 160 ЦПК України є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи позивач 30 листопада 2016р. звертався до суду з заявою про видачу судового наказу. 05 грудня 2016р. Заводським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Миколаївобленерго» заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 4100,08 грн., який судовим наказом Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.01.2017р. був скасований.

До суду з позовом у даній справі позивач звернувся 14 червня 2017р. Як пояснила в суді представник позивача і це підтверджується особовим рахунком до січня 2014р. у відповідача заборгованість була відсутня. Борг, який позивач просить стягнути з відповідача, почав утворюватися з січня 2014р.

Звернувшись 30 листопада 2016р. до суду з заявою про видачу судового наказу, позивач перервав строк позовної давності для вимог, починаючи з листопада 2013р. Після цього строк позовної давності для цих вимог почався заново і мав сплинути в листопаді 2019р. Тому на час звернення до суду з вимогами у даній справі 14 червня 2017р. строк позовної давності ще не сплинув.

Щодо посилання відповідача в суді апеляційної інстанції на неправильність розрахунку заборгованості за спожиту електроенергію, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідач не оспорює розмір спожитої ним електричної енергії за період по липень 2017р. та суми сплачені ним щомісячно у даний період. Тому посилання відповідача в суді апеляційної інстанції на відсутність актів звірки за спірний період не впливає на правильність вирішення спору судом. Посилаючись на те, що у позивача не може бути показників спожитої ним електроенергії за період з липня 2017р. по жовтень 2017р., оскільки він перекрив доступ до лічильника, та заперечуючи вказані у розрахунку розміри спожитої електроенергії, відповідач не надав доказів їх невідповідності, пояснивши, що він не фіксував ці показники, а в квитанціях про сплату зазначав довільні дані, як про розмір спожитої електроенергії, так і про суми, які він сплачує.

Зазначаючи, що в квітні 2015р. він фактично сплатив не 250грн., як зазначено позивачем в розрахунку, а 300грн., відповідач посилався на квитанцію про сплату за 04.04.2015р. Дана квитанція була оглянута судом під час розгляду справи. Однак, не зважаючи на те, що в ній зазначено відповідачем, що він бажає сплатити аванс у розмірі 300грн., із штампу банку не зрозуміло яка ж фактично сума була зарахована в рахунок оплати за спожиту електроенергію.

Розрахунок, зроблений відповідачем не спростовує суму заборгованості, яку позивач просить стягнути з нього. Більш того сума боргу, вирахувана відповідачем більша, ніж визначена позивачем в розрахунку. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 28.11.2017р. у сумі 7665,08 грн., а згідно розрахунку відповідача його заборгованість тільки на червень 2017р. становить 7771,22 грн.

Перевіркою розміру нарахованої заборгованості за спожиту електроенергію колегією суддів встановлено, що він відповідає розміру спожитої електроенергії за тарифами, зазначеними в розрахунку.

Посилання відповідача на невідповідність застосованих позивачем тарифів через те, що позивач використовував тарифи, встановлені органом державної влади, існування якого не передбачено законами України, а саме НКРЕКП, створення і наділення повноваженнями якого було здійснене всупереч Конституції України, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів неправильності тарифів, застосованих позивачем під час розрахунку заборгованості, встановлених рішенням відповідних компетентних органів чи суду.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги затверджувалися не тільки уповноваженими центральними органами виконавчої влади, а й іншими органами, оскільки залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Враховує колегія суддів також рішення Конституційного Суду України у справі № 5-р/2019 від 13 червня 2019року у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 1, пункту 2 частини першої статті 4, частини першої, абзаців першого, другого частини другої статті 5, абзаців другого, третього, четвертого, п`ятого, тридцять дев`ятого, сорокового частини третьої, частини шостої статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (справа про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), згідно якого Конституційний суд визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), абзац п`ятий частини третьої статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII, а також визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частину першу, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частину шосту статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII.

При цьому в рішенні Конституційного Суду зазначено, що частина перша статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частина шоста статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з 31 грудня 2019 року.

Тобто всі рішення прийняті даним органом до 31 грудня 2019 року є чинними.

Із пояснень відповідача в суді апеляційної інстанції вбачається, що він сплачував за спожиту електроенергію стільки, скільки мав змогу, виходячи з розміру своїх доходів.

Колегія суддів не погоджується з посилання відповідача на те, що вартість комунальних послуг, яку позивач просить стягнути з нього, нарахована ним в порушення п.4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), який передбачає, що державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується, зокрема, на такому принципі: «регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей», оскільки зазначений принцип у сукупності з іншими, зазначеними в даній нормі права, враховується при визначенні розміру тарифів, а не при визначенні заборгованості за спожиту електроенергію. Позивач не наділений правами встановлювати чи змінювати тариф, оскільки в своїй діяльності використовує вже встановлені тарифи органами, зазначеним в ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин).

Посилання відповідача на те, що нарахування, підвищення та сплата вартості спожитих комунальних послуг повинні здійснюватися з урахуванням рівня його доходів, фактично є його суб`єктивним тлумаченням діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів враховує наступне.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року під час вирішення питання про відкриття апеляційне провадження у справі було задоволено клопотання ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору за його апеляційною скаргою на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року, а саме було відстрочено сплату 2160 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року з урахуванням сплаченого апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 240 грн. до ухвалення Миколаївським апеляційним судом судового рішення у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, судовий збір за її подачу повинен бути стягнутий з нього в дохід держави.

Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2160 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( адреса місяця проживання- АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2160 грн.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст по станови складено 27 грудня 2019 року