ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/2993/16-ц

провадження №22-ц/822/1060/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Хамига Юрій Ярославович, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 вересня 2019, ухвалене під головуванням судді Чебан В.М.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано 12 березня 2001 року. Під час подружнього життя з відповідачем ними набуто квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., яка знаходиться в житлово-будівельному кооперативі та внески по якій сплачувались під час подружнього життя. В подальшому на її ім`я оформлено свідоцтво про право власності на квартиру від 11 лютого 1999 року.

Зазначала, що до спільного майна також відноситься нежитлова нерухомість за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з будівлі гаражу, майстерні, офісу під літ. «А», загальною площею 538,10 кв. м., обґрунтовуючи це тим, що вона була збудована за час шлюбу.

На підтвердження будівництва даної нежитлової будівлі за час шлюбу зазначала, що 28 грудня 1998 року відповідачем був укладений договір оренди з ОСОБА_5 на цех по виготовленню поліетиленових пакетів загальною площею 188,68 кв.м. по АДРЕСА_2 . 01 січня 1999 року відповідачем укладено угоду з МПП «Лабіринт» про те, що він відокремлюється від МПП «Лабіринт» зі своїми будівлями, згідно генеральної схеми забудови та виконавчої зйомки гаражного господарства, загальною площею 297 кв.м.

Вказувала, що актами державної приймальної комісії від 12 березня 1999 року №433 та від 25 березня 1999 року №440 було прийнято в експлуатацію приміщення для зберігання автотранспорту загальною площею 254,40 кв. м. (перша черга) по АДРЕСА_2 в гаражному господарстві МПП «Лабіринт» та цех по виготовленню поліетиленових пакетів загальною площею 188,68 кв. м. по АДРЕСА_2 , орендодавцем якого був ОСОБА_4 .

Рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 06 квітня 1999 року №245/8 приватному підприємцю ОСОБА_4 дозволено переобладнати бокси для зберігання автотранспорту під цех по виробництву поліетиленових пакетів та завершити будівництво офісних приміщень по АДРЕСА_2 .

Позивач стверджувала, що у 1999 році МПП «Лабіринт» замовив виконавчі креслення на гараж з офісом по АДРЕСА_2 , згідно яких загальна площа будівлі становила 517,19 кв. м., серед яких площа боксів (перший поверх) 267,13 кв. м., площа офісних приміщень (2 поверх) 267,13 кв. м.

Рішенням виконкому від 06 липня 1999 року №475/14 приватному підприємцю ОСОБА_4 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0316 га по АДРЕСА_2 для обслуговування цеху по виробництву поліетиленових пакетів та офісних приміщень та отримано державний акт на право постійного користування землею від 27 липня 1999 року, який в подальшому втратив чинність.

Рішенням виконкому від 03 жовтня 2000 року №738/19 приватному підприємцю ОСОБА_4 надано земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0350 га в постійне користування для будівництва та обслуговування боксів для зберігання автотранспорту з офісними приміщеннями та в подальшому надано державний акт на право постійного користування даною земельною ділянкою.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2006 року визнано право власності на нежитлову нерухомість площею 538,1 кв. м. за відповідачем та встановлено, що будівництво нежитлового приміщення розпочато у 1998 році та завершено у повному обсязі у 1999 році.

Після розірвання шлюбу питання про поділ майна ніхто не ставив та те, що вона в березні-квітні 2016 року спілкувалась з відповідачем щодо поділу майна та він вказав їй звертатись до суду.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просила суд:

визнати квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_4 1/2 ідеальної частки;

припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

визначити частки у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м., а саме: за ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_4 1/2 ідеальної частки;

припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв.м.;

визнати за ОСОБА_4 право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м.;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя в розмірі 1 509 272 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 вересня 2019 позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45,7 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_4 1/2 ідеальної частки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визначено частки у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м., а саме: за ОСОБА_3 2/5 ідеальної частки, за ОСОБА_4 3/5 ідеальної частки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя в розмірі 1 062 157 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Хамига Ю.Я. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 ; визнання приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визначення частки у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м., а саме: за ОСОБА_3 2/5 ідеальної частки, за ОСОБА_4 3/5 ідеальної частки; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вказані приміщення; визнання за ОСОБА_4 право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м.; стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації частки у спільному майні подружжя в розмірі 1 062 157 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Зокрема, посилався на те, що припинення його права власності на спірну квартиру порушує право на житло. Що стосується поділу нежитлових приміщень, то вважає, що спірні приміщення належать йому на праві особистої приватної власності, не є спільним майном подружжя, а тому поділу не підлягають.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, застосовані норми права та встановлені обставини

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що з 15 серпня 1986 року позивачка ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 січня 2001 року (Т.1 а.с.89).

За час перебування сторін в шлюбі, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 19 січня 1999 року №44/2 (т.1 а.с.10) на ім`я позивачки видано свідоцтво про право власності від 11 лютого 1999 року на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,7 кв.м., житлової площею 45,7 кв.м. (т.1 а.с. 11). Виплата внесків за дану квартиру відбувалась в період 1990-1993 року, що підтверджується копіями квитанцій та не заперечується сторонами (Т.1 а.с.175-182).

Згідно висновку експерта Юзвенко ОСОБА_6 В. №398 від 11 липня 2018 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 107 908 грн. та вартість Ѕ частини даної квартири - 556954 грн (т.2 а.с.67).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Відповідач визнав позов в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток по Ѕ за кожним, тому рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 ідеальної частки є правильним.

При цьому, суд враховує, що сторони користувалися спірною квартирою до недавнього часу. Право позивачки з моменту припинення шлюбу не було порушено, а тому позов нею пред`явлено після виникнення з відповідачем спору щодо користування даною квартирою

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та визнання права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 виходячи з наступних підстав.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і, зокрема, відноситься до категорії неподільних речей, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16.

Крім того, відповідно до ч.1,2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17(провадження № 12-180гс18).

Враховуючи те, що позивачу та відповідачу належать рівні частки квартири, а тому 1/2 частка квартири, яка належить ОСОБА_4 не може бути визнана як незначна, тому припинення права відповідача на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам.

Відповідач не погоджується на припинення його права власності на Ѕ частку в квартирі, а позивачкою в свою чергу не доведено неможливість її спільного використання та не внесено відповідну суму компенсації частки відповідача на депозитний рахунок суду, тому спірну квартиру АДРЕСА_1 слід залишити у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Щодо доводів позивачки, що у власності ОСОБА_4 є інше житло, а саме квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 23,40 кв.м., житловий будинок АДРЕСА_4 тощо, не може бути прийнято судом виходячи з того, що розмір частки, право власності на яку позивачка просить припинити не є незначною, а тому припинення права власності на неї завдасть істотної шкоди відповідачу.

Апеляційний суд також не може погодитися з висновком суду першої інстанції про визнання приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визначення їх часток в даному приміщенні, припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вказане приміщення та визнання права власності на спірне приміщення за ОСОБА_4 .

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79 цс 13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21 цс 15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109 цс 15.

Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, сформоване за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

У разі доведення, що спірне майно набуте за час шлюбу за спільні кошти подружжя, використовується одним з подружжя у підприємницькій діяльності, то воно поділу не підлягає, проте розмір вкладених коштів, які належали подружжю, враховується при поділі іншого майна.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Задовольняючи позов в частині визнання приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та проводячи його поділ, суд першої інстанції виходив із того, що частина спірних приміщень в розмірі 443,08 кв.м. була побудована сторонами під час шлюбу.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 05 травня 1992 року №246/9 за рахунок земель запасу міської ради гаражному кооперативу «Сфера» відведено під будівництво гаражів індивідуального користування земельну ділянку розміром 0,82 га по АДРЕСА_5 .1 а.с.93). Рішенням виконкому від 07 липня 1998 року кооперативу «Сфера» присвоєно поштову адресу вулиця АДРЕСА_5 - АДРЕСА_5 48 (Т.2 а.с.240 зворот).

01 січня 1999 року між малим приватним підприємством «Лабірінт» в особі директора та приватним підприємцем Кушніром В ОСОБА_7 В. була укладена угода про те, що приватний підприємець ОСОБА_4 відокремлюється від МПП «Лабірінт» зі своїми будівлями, згідно генеральної схеми забудови та виконавчої зйомки гаражного господарства, загальною площею 297 кв.м. (Т.1 а.с.97).

15 березня 1999 року директор малого приватного підприємства «Лабірінт» звернувся із заявою до головного архітектора м.Чернівці про дозвіл на переобладнання боксів під зберігання автотранспорту на цех по виробництву поліетиленових пакетів на 1 поверсі, та офісні приміщення на 2 поверсі. В даній заяві також просив вказані приміщення згідно угоди передати у власність приватного підприємця ОСОБА_4 (Т.1 а.с.96 зворот).

З акту державної приймальної комісії №443 від 12 березня 1999 року вбачається, що приміщення для зберігання автотранспорту загальною площею 254,40 кв.м. (перша черга) по АДРЕСА_2 в гаражному господарстві МПП «Лабірінт» («Сфера») готове до введення в експлуатацію. Даний акт виданий на приватного підприємця ОСОБА_4 (Т.1 а.с.111).

З акту державної приймальної комісії №440 від 25 березня 1999 року вбачається, що цех по виготовленню та збуту поліетиленових пакетів в приміщенні по АДРЕСА_2 загальною площею 188,68 кв.м. готовий до введення в експлуатацію. Разом з тим, даний акт виданий на приватного підприємця ОСОБА_5 , яка є орендарем у приватного підприємця ОСОБА_4 (т.1 а.с.105 зворот).

З виконавчих креслень на будівництво гаражу з офісом по АДРЕСА_2 від 1999 року вбачається, що приміщення для зберігання автотранспорту загальною площею 254,40 кв.м. на 1 поверсі складаються із приміщень площею: 65,72 кв.м., 65,78 кв.м., 65,78 кв.м., 57,12 кв.м. Приміщення 2 поверху складаються із приміщень площею: 35,52 кв.м., 117,95 кв.м., 19,43 кв.м., 15,78 кв.м. (Т.1 а.с.127-141). Дані площі зазначені також експертом у висновку судової інженерно-технічної експертизі на а.с.21 експертизи (Т.2 а.с.67-120).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06 квітня 1999 року №245/8 дозволено приватному підприємцю ОСОБА_4 переобладнати бокси для зберігання автотранспорту під цех по виробництву поліетиленових пакетів та завершити будівництво офісних приміщень по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,03 га за рахунок земельної ділянки, що належить малому приватному підприємству «Лабірінт» та за згодою останнього на вилучення (Т.1 а.с.95-96).

З наведеного вбачається, що бокси під зберігання автотранспорту належали малому приватному підприємству «Лабірінт». Щодо цеху по виготовленню та збуту поліетиленових пакетів, то невідомо хто робив реконструкцію: орендар - приватний підприємець ОСОБА_5 зі згоди ОСОБА_4 чи приватний підприємець ОСОБА_4 .

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, в який період часу та ким конкретно були збудовані гаражі в гаражному кооперативі «Сфера», які перейшли в МПП «Лабірінт» та які пізніше були виділені приватному підприємцю ОСОБА_4 . При цьому, відповідно до угоди від 01 січня 1999 року між МПП «Лабірінт» та ОСОБА_4 , останній відокремився зі своїми будівлями загальною площею 297 кв.м.

Однак, з актів державної комісії про прийняття в експлуатацію, вбачається, що площа нежитлових приміщень двох поверхів становить 443,08 кв.м.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням виконкому від 03 жовтня 2000 року №738/19 приватному підприємцю ОСОБА_4 надано земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0350 га в постійне користування для будівництва та обслуговування боксів для зберігання автотранспорту з офісними приміщеннями та в подальшому надано державний акт на право постійного користування даною земельною ділянкою (т.1 а.с.37).

Встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 зробив реконструкцію та добудову спірних нежитлових приміщень.

Так, з копії технічного паспорту на нежитлові приміщення від 14.08.2003 року вбачається, що приміщення 1 поверху складаються із приміщень площею: 159,50 кв.м., 10,70 кв.м., 11,00 кв.м., 11,90 кв.м., 68,80 кв.м., 2,00 кв.м., 1,30 кв.м., 6,20 кв.м., 6,00 кв.м., а всього по 1 поверху 277,40 кв.м. Приміщення 2 поверху складаються із приміщень площею: 5,50 кв.м., 34,90 кв.м., 121,20 кв.м., 22,30 кв.м., 19,80 кв.м., 19,50 кв.м., 20,40 кв.м., 2,50 кв.м., 1,30 кв.м., 13,30 кв.м., а всього по 2 поверху 260,70 кв.м. (Т.1 а.с.121-126).

Дані площі зазначені також експертом у висновку судової інженерно-технічної експертизі на а.с.10-11 експертизи (Т.2 а.с.67-120).

Відповідно до довідки ПАТ «Промінвестбанк» №114-09/2018 від 31 травня 2017 року, ОСОБА_4 12 лютого 2003 року отримав кредит відповідно до кредитного договору №062 в розмірі 300 000 грн. для забудови нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_2 . Кредит було погашено в повному обсязі (Т.2 а.с.4).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2006 року за ОСОБА_4 визнано право власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , загальною площею 538,1 кв. м.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 від МПП «Лабірінт» відокремився зі своїми будівлями загальною площею 297 кв.м. Пізніше, з актів державних комісій про прийняття об`єкта до експлуатації, вбачається, що на час розірвання шлюбу площа нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 становила 443,08 кв.м. Внаслідок проведення відповідачем ОСОБА_4 після розірвання шлюбу реконструкції з добудовою загальна площа нежитлових приміщень станом на 27 грудня 2006 року (день винесення рішення суду про визнання за відповідачем права власності) становила 538,10 кв.м. При цьому, при порівнянні площ приміщень 1 та 2 поверху, що зазначені у виконавчих кресленнях від 1999 року та технічному паспорті від 2003 року, вбачається, що зазначені площі суттєво відрізняються. Вказане свідчить про те, що спірний об`єкт не тільки був добудований, а повністю реконструйований з добудовою. Отже, створився новий об`єкт.

Колегія суддів критично оцінює висновок судової інженерно-технічної експертизи, оскільки експерт при визначенні частки в спірному нежитловому приміщенні, що була збудована станом на 1999 рік, та визначенні її вартості, відштовхувався від загальної площі приміщень станом на 1999 рік та станом на 2003 рік, без врахування конкретних приміщень (планування) та без врахування стану нежитлової будівлі станом на 1999 рік.

Сторонами не заперечується, що нежитлові приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , як під час перебування сторін в шлюбі, так і після його припинення використовуються відповідачем для здійснення підприємницької діяльності.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено та судом на підставі наданих сторонами доказів не встановлено, ким, в який період часу та за чиї кошти першочергово були збудовані нежитлові приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 , в якому вигляді та якої вартості вони були на момент виділу ОСОБА_4 від МПП «Лабірінт», в якому вигляді та якої вартості вони були на момент припинення між сторонами шлюбу, що позбавляє суд можливості визначити частку позивачки в даному майні. Відсутній в матеріалах справи і статут МПП «Лабірінт», який підтверджував би належність спірних приміщень конкретному суб`єкту. Сторони по справі також не змогли чітко пояснити ці обставини по справі.

Колегія суддів також звертає увагу, що не може бути предметом поділу в судовому порядку спірні приміщення загальною площею 443,08 кв.м., оскільки згідно рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2006 року у спірних приміщеннях проведена самовільна реконструкція з добудовою приміщень, внаслідок чого змінено як загальну площу на 558,10 кв.м., так і саме планування нежитлової будівлі.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на строк позовної давності щодо поділу спірних нежитлових приміщень.

Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС України в редакції на час припинення шлюбу, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст.75 ЦК УРСР в редакції 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та проводячи поділ спірних нежитлових приміщень, суд першої інстанції не врахував, що сторони розірвали шлюб 12 березня 2001 року (дата видачі свідоцтва про розірвання шлюбу), відповідач після розірвання шлюбу здійснив самовільно реконструкцію приміщень з добудовою і узаконив їх рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці та використовує зазначені приміщення в своїй підприємницькій діяльності. Позивачці було відомо про реконструкцію спірної нежитлової будівлі, та рішення суду про визнання за відповідачем права власності, оскільки вона деякий час працювала у відповідача головним бухгалтером. За 15 років позивачка ОСОБА_3 вимог про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та про його поділ не заявляла, отже суд першої інстанції не обговорив питання про застосування позовної давності, порушивши таким чином положення ст. 264 ЦПК України, за якою питання встановлення обставин про пропущення строку позовної давності віднесено до фактичних даних, які вирішуються судом під час ухвалення рішення.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про віднесення спірних нежитлових приміщень до спільного майна подружжя та проведення його поділу слід відмовити.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2019 року в частині, що зазначена в мотивувальній частині постанови, підлягає скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За розгляд справи у суді апеляційної інстанції відповідач сплатив судовий збір в розмірі 9186 грн., тому з урахуванням задоволення вимог позивачки на 21,24% з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7234,90 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Хамига Юрій Ярославович, задовольнити частково.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2019 року в частині вимог про:

припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнання приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

визначення часток у спільній сумісній власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м., а саме: за ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки, за ОСОБА_4 1/2 ідеальної частки;

припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м.;

визнання за ОСОБА_4 права власності на приміщення для зберігання автотранспорту з офісним приміщенням по АДРЕСА_2 загальною площею 538,1 кв. м.;

стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації частки у спільному майні подружжя в розмірі 1 062 157 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в зазначеній вище частині відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 7234,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк