Справа № 183/5239/19
№ 2/183/3104/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на ј частину нерухомого майна, в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

28.08.2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ,що складається з: житлового будинку - Б з прибудови - б, тамбуру -б-1 загальною площею 73. 0 кв.м, літньої кухні-В, гаражу-З, погребу, сараю-Г, навісу-Л, вбиральні - Д, літнього душу - Е.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік, ОСОБА_5 , спадкоємцями якого є їх діти ОСОБА_2 (до шлюбу - ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3

07.02.1973 року вона та ОСОБА_5 уклали шлюб, а 21.09.2005 року відділом РАЦС по м.Новомосковську зареєстровано розірвання шлюбу.

В період шлюбу ними за спільні кошти побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 під літерою «Б» з будівлями та спорудами.

Після смерті ОСОБА_5 позивач подала заяву до Новомосковської державної нотаріальної контори щодо видачі їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 колишнього чоловіка на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку. Відповідачі, в свою чергу, подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. За їх заявами державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г. заведена спадкова справа №167/2016.

Між тим на адресу позивача нотаріусом винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.06.2017року, у якій їй відмовлено у видачі свідоцтва в зв`язку із тим, що законодавчими та нормативними актами не передбачена форма видачі свідоцтва про право власності колишній дружині. До того ж нотаріус повідомив, що правовстановлюючі документи на будинок АДРЕСА_1 не оформлені, право власності на померлого не зареєстровано.

Далі позивач зазначає, що 15.01.1971 рок її батько, ОСОБА_7 , склав заповіт, згідно якого заповідав жилий будинок і службові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_2 , їй, а ІНФОРМАЦІЯ_4 її батько помер. Вона, як спадкоємиця за заповітом, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва, в зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на будинок, після чого вона звернулася до суду.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.04.2016 року по справі №183/7161/15 за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , та складається з: житлового будинку-А, прибудови-а, вбиральні-Ж, погрібу ПГ та інших споруд, що залишився після смерті батька ОСОБА_7 , в порядку спадкування за заповітом (копія додається).

Позивач зазначає, що зареєстрована та проживає за вказаною адресою, її реєстрація за цією адресою була проведена ще 06.10.1958 році.

На земельній ділянці батька ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_2 , замість старих споруд був побудований ще один будинок під літерою «Б» з будівлями та спорудами, який не був оформлений. В цьому будинку проживали вона, її чоловік, ОСОБА_5 , та їх діти.

В 2017 році з усного повідомлення відділу архітектури ОСОБА_1 дізналася, що її колишній чоловік при житті здійснив процедуру введення будинку під літерою «Б» в експлуатацію на своє ім`я. Однак адреса присвоєна не була, в зв`язку з чим вона подала заяву на присвоєння адреси вказаному будинку за порадою спеціаліста. При цьому їй стало відомо про існування рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.10.2004 року, яким визнане право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку-Б, прибудови-б, тамбура-б, літньої кухні-В, гаража-З, сараю-Г, погрібу-М, навісу-Л, вбиральні-Д, літнього душа-Е, загальною вартістю 8 831 гривень за ОСОБА_5 .

29.06.2017 року позивач отримала рішення виконкому Новомосковської міської ради №79 від 15.02.2017 року про присвоєння адреси житловому будинку по АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_5 . Таке Рішення винесене за заявою ОСОБА_1 , заявою доньки ОСОБА_2 і інформацією, отриманою Виконкомом щодо прав на будинок. Після цього представник позивача звернувся до суду з метою отримання Рішення суду від 05.10.2004р. та ознайомлення з матеріалами справи, внаслідок чого нею подано апеляційну скаргу на зазначене рішення від 05.10.2004 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019р. (з урахуванням Постанови Верховного суду від 13.03.2019р. в даній справі), рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.10.2004р. скасоване та ухвалене нове у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , - відмовлено.

На підставі Постанови Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019р. в Реєстрі речових прав на нерухоме майно скасоване право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 .

Таким чином, позивач зазначає, що право власності на будинок «Б» з прибудовами та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , яка присвоєна відповідно до рішення виконкому Новомосковської міської ради № 79 від 15.02.2017 року, - дійсно залишилося не зареєстрованим.

Між тим, позивач наполягає на тому, що спірний житловий будинок з надвірними побудовами було збудовано нею за спільні кошти з ОСОБА_5 в період шлюбу, тому вважається спільним майном подружжя. Ця обставина встановлена Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019р. (з урахуванням Постанови Верховного суду від 13.03.2019р. в даній справі), і не потребує доведенню.

В рішенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05.10.2004р. вказано, що домоволодіння під №54-А прийняте в експлуатацію. При цьому суд посилається на Акт Державної технічної комісії з приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 10.02.2004р., згідно якого прийнятий в експлуатацію цілий будинок по АДРЕСА_2 , побудований самочинно, будівництво завершене в 1974 році.

Отже, позивач наполягає на тому, що зазначений вище будинок з надвірними побудовами по АДРЕСА_1 завершений будівництвом в період шлюбу з ОСОБА_5 , являється їх спільною сумісною власністю, іншого способу, ніж в судовому порядку, позивач не має можливості захистити своє порушене право, тому звернулася до суду.

Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року, - відкрите провадження по справі.

В свою чергу, 07.11.2019 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому просить визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 ,що складається з: житлового будинку - Б з прибудови - б, тамбуру -б-1 загальною площею 73. 0 кв.м, літньої кухні - В, гаражу - З, погребу, сараю - Г, навісу - Л, вбиральні - Д, літнього душу - Е, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, - ОСОБА_5 .

Спадкоємцями першої черги померлого, є ОСОБА_2 (до шлюбу - ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач за зустрічним позовом визнає той факт, що їх батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в період шлюбу побудований житловий будинок АДРЕСА_2 під літерою «Б» з будівлями та спорудами.

Після смерті ОСОБА_5 вона подала заяву до Новомосковської державної нотаріальної контори щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину, також зави подали брат ОСОБА_3 та мати, ОСОБА_1 .

Нотаріус відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, право власності на померлого не було зареєстровано.

Так, ОСОБА_2 звертає увагу суду на ту обставину, що її матір є власником житлового будинку АДРЕСА_2 після померлого дідуся. В цьому будинку вона зареєстрована та проживає.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.04.2016р. в справі №183/7161/15 за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , та складається з: житлового будинку-А, прибудови-а, вбиральні-Ж, погребу ПГ та інших споруд, що залишився після смерті батька ОСОБА_7 в порядку спадкування за заповітом.Відповідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстроване на ім`я матері.

На земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , замість старих споруд був побудований ще один будинок під літерою «Б» з будівлями та спорудами. Цей будинок будували їх батьки, в цьому будинку проживали батько, матір і вони з братом.

Коли вони розпочали процедуру оформлення документів після смерті батька, їм стало відомо про наявність здійснення процедури введення будинку під літерою «Б» в експлуатацію на ім`я ОСОБА_5 , однак адреса цьому будинку присвоєна не була, тому за порадою спеціаліста відділу архітектури вона і матір подали заяву на присвоєння адреси вказаному будинку.

Крім того, їм стало відомо про існування рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.10.2004року, яке було оскаржене в апеляційній інстанції.

15.02.2017 року Виконком Новомосковської міської ради виніс рішення №79, яким присвоїв адресу житловому будинку ОСОБА_5 за літ.Б: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 звертає увагу, що нею до Дніпровського апеляційного суду було подано заяву про те, що вона згодна з вимогами апеляційної скарги, адже все вказане відповідало дійсності.

До того ж ні вона, ні брат, ні матір не мали можливості оформити свої права на вказаний будинок по причині існування реєстрації прав за даним Рішенням на ім`я батька.

За результатами оскарження Рішення від 05.10.2004р. винесена Постанова Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019р. (з урахуванням Постанови Верховного суду від 13.03.2019р. в даній справі), згідно якої Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.10.2004р. скасоване та ухвалене нове у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмовлено.

На підставі Постанови Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019р. в Реєстрі скасоване право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2019р.

Тож, право власності на будинок «Б» з прибудовами та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що присвоєна відповідно до Рішення Виконкому Новомосковської міської ради №79 від 15.02.2017р. залишилося незареєстрованим, однак будинок закінчений будівництвом, є спільною сумісною власністю батька та матері, після померлого батька залишилась Ѕ частина житлового будинку, яка розподіляється рівними частками між спадкоємцями першої черги.

Таким чином, ОСОБА_2 просить визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку після смерті батька.

Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року зазначені позови об`єднані в одне провадження.

Ухвалою суду від 11 листопада 2019 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Представник позивача - адвокат Дмитрук О.М. в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов ОСОБА_4 підтримала, позов ОСОБА_2 визнала.

Відповідач ОСОБА_2 також надала заяву про розгляд справи без її участі, свій позов підтримала, позов ОСОБА_1 визнала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у свій сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Суду надане свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , у відповідності до якого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.7).

ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в період з 07 лютого 1973 року по 21 вересня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу та довідка про розірвання шлюбу (а.с. 8,9).

ОСОБА_1 , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , та складається з: житлового будинку-А, прибудови-а, вбиральні-Ж, погребу ПГ та інших споруд, що залишився після смерті батька ОСОБА_7 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10-19).

Після смерті ОСОБА_5 державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенком А.Г. заведено спадкову справу.

ОСОБА_1 постановою нотаріуса від 21 червня 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки діючим законодавством не передбачено форми видачі свідоцтва колишній дружині (а.с. 14).

В свою чергу зазначена постанова містить посилання на те, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 звернулася ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_7 жовтня 2016 року ОСОБА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 79 від 15.02.2017 року житловому будинку під літерою Б було присвоєно адресу АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року за ОСОБА_5 було визнане право власності на 14/25 часток домоволодіння за АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку - Б з прибудовою-б, тамбуром-б-1 загальною площею 73. 0 кв.м,, літньої кухні - В, гаражу - З, погребу, сараю-Г, навісу-Л, вбиральні - Д, літнього душа-Е (а.с. 16).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2019 року було скасоване рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року, в задоволенні позову ОСОБА_5 , - було відмовлено.

У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права власності на 14/25 частин житлового будинку за АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 скасована на підставі зазначеного вище рішення Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019 року (а.с. 28).

Суду також надано Акт державної технічної комісії з приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 10 лютого 2004 року, у відповідності до якого повноважна приймальна комісія прийняла в експлуатацію домоволодіння за АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку-Б з прибудовою-б, тамбуром-б-1 загальною площею 73. 0 кв.м, літньої кухні - В, гаражу - З, погребу, сараю - Г, навісу - Л, вбиральні - Д, літнього душу - Е (а.с. 29).

До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України, з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

Так, за статтею 22 КпШС України, діючого на момент початку будівництва житлового будинку за АДРЕСА_2 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Поряд з цим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеним вище документами, в тому числі Постановою Дніпровського апеляційного суд від 09.07.2019 року, стверджується, що спірне нерухоме майно набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя на житловий будинок за АДРЕСА_2 , є рівними.

Встановлені в судовому засіданні обставини, в тому числі ті, що не підлягають доказуванню на підставі ч.4 ст. 82 ЦПК України, оскільки встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019 року, дають суду підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що вищевказаний житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований в АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , отже на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 до складу спадщини входило його право на Ѕ частину зазначеного домоволодіння, і яке не припинилося внаслідок його смерті.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання.

Крім того, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину, як спадкоємці першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , однак отримати свідоцтво про право на спадщину не мають можливості, в зв`язку з обставинами встановленими вище.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 також обґрунтований та має бути задоволений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ,що складається з: житлового будинку - Б з прибудовою-б, тамбуру б-1 загальною площею 73. 0 кв.м, літньої кухні-В, гаражу - З, погребу, сараю - Г, навісу-Л, вбиральні - Д, літнього душу - Е.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на ј частину нерухомого майна, в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 ,що складається з: житлового будинку - Б з прибудовою-б, тамбуру б-1 загальною площею 73. 0 кв.м, літньої кухні-В, гаражу - З, погребу, сараю - Г, навісу-Л, вбиральні - Д, літнього душу - Е, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.