Єдиний унікальний номер справи 360/1460/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

12.08.2009 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 30.04.2018 р. року загальна сума заборгованості становила 31157,02 грн., з яких: 2028,96 грн. - заборгованість за кредитом; 26868,20 грн. - заборгованість за відсотками; 300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1459,86 грн. - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, банк просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Бородянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року позов задоволений в повному обсязі.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції ухваленні рішення не звернув увагу на те, надані банком Умови та правила надання банківських послуг відповідачем підписані не були. При цьому відповідач заперечує, що саме з ними її було ознайомлено при отриманні картки. За таких умов положення, визначені зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг, застосовуватися не можуть. Таким чином до вказаних правовідносин мають бути застосовані загальні правила, в тому числі й стосовно строку позовної давності. Оскільки судом було порушено процедуру виклику відповідача до суду, вона протиправно була позбавлена можливості з`явитися в суд першої інстанції та заявити про необхідність застосування строку позовної давності до вимог банку. За таких умов просила суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позову, застосувавши до поовних вимог строк позовної давності.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначеним вимогам вказане рішення не відповідає.

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що між позивачем та відповідачем 12.08.2009 року шляхом подання останньою до установи банку заяви на отримання кредитної карти було укладено кредитний договір на умовах, відображених в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки „Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка також була підписана відповідачем.

Позивач також зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що вищевказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському веб-сайті (www.privatbank.ua), складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. В той же час роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком варіант таких умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, в тому числі й встановлення збільшеного строку позовної давності, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Аналогічна позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, не можуть застосовуватися вищезгадані Умови та правила надання банківських послуг, відтак мають діяти загальні норми та правила, в тому числі й щодо терміну позовної давності.

У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 256 ЦК України).

Згідно вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначав сам позивач у своєму позові, спірний кредит був наданий відповідачу з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З наданої до суду відповідачем копії кредитної карти вбачається, що вона дійсна до липня 2014 року. Оскільки відомостей про емісію інших банківських карток до суду ні позивачем ні відповідачем не надано, підстави для відхилення даного доказу у суду відсутні. За таких умов кредитні кошти мали б бути повернуті не пізніше 01.08.2014 року, а невиконання позичальником вказаної умови у вказану дату зумовлювало початок перебігу строку позовної давності для вимоги про повернення кредиту.

У відповідності до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається серед іншого вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З представленого банком до суду розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитом відповідач здійснила 23.01.2015 року. За таких умов казаною дією відповідача строк позовної давності, що розпочав всій перебіг 01.08.2014 року було перервано 23.01.2015 року, і з вказаної дати його облік розпочався з початку. Таким чином встановлений положеннями ст. 256 ЦК України строк позовної давності у даних правовідносинах сплив 23.01.2018 року, в той час як з позовом банк звернувся до суду лише в червні 2018 року.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначала, що суд першої інстанції порушив встановлену процедуру виклику її в судове засідання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості подати заяву до суду першої інстанції, відтак просила апеляційний суд застосувати такі строки до вимог позивача.

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення, якими суд направляв відповідачу копію позову з додатками а також судові повістки, не були фактично отримані відповідачем та повернулися до суду з відміткою „за закінченням терміну зберігання", що не може вважатися належним чином повідомленням сторони по справі або обставиною, що прирівнюється до такого повідомлення.

Положеннями п. 11 ст. 128 ЦПК України встановлено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

З аналізу вказаної норми вбачається, що такого роду виклики можуть бути застосовані лише у випадку, коли зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи сторони невідоме, в той час як в матеріалах справи містяться докази встановлення судом місця реєстрації та реального проживання відповідача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з посиланнями апелянта на неналежне повідомлення її судом про час та місце розгляду справи.

Як зазначено в п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність прийняття заяви відповідача, що не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного перегляду справи. З цих же підстав апеляційний суд приймає докази, представлені апелянтом разом з апеляційною скаргою.

Зважаючи на те, що Зава відповідача від 12.08.2009 року містить дані про отримання останньою кредитної картки позивача, а Довідка про умови кредитування з використанням кредитки „Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка також була підписана відповідачем, містить основні умови кредитування, враховуючи представлені до суду розрахунки по кредиту та неспростування їх відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про те, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження посилання позивача на заявлений розмір заборгованості відповідача перед банком. В той же час, оскільки банк звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку позовної давності, позов до задоволення не підлягає.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 643,00 грн.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бородянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 643,00 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді Н.В. Ігнатченко

К.П. Приходько