Постанова

Іменем України

15 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 751/1049/16-ц

провадження № 61-4321св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабенко Вікторія Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В., про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування рішення про державну реєстрацію.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяла на підставі довіреності ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В., відповідно до якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що у спірній квартирі вона разом з малолітньою донькою були зареєстровані та постійно проживали, позивач вважала, що договір дарування квартири є недійсним на підставі статті 203 ЦК України, оскільки був укладений з порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а саме без отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири, та на підставі підробленої довідки форми 3, що є порушенням законних прав та інтересів малолітньої ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В. від 24 грудня 2014 року, за яким право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 . Зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В. внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування рішення про державну реєстрацію вказаного правочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року у складі судді Цокол Л. І. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В., індексний номер 18297393 від 24 грудня 2014 року, за яким право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач, як особа, що мала намір відчужити квартиру, якою користувалася малолітня дитина, зобов`язана була отримати дозвіл органу опіки та піклування на її відчуження. Оскільки правочин щодо відчуження квартири здійснено за відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування на таке відчуження, чим порушено вимоги статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а отже цей правочин підлягає визнанню недійсним на підставі частин першої, третьої статті 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що при укладенні оспорюваного договору право малолітньої дитини на користування житлом не порушено, ОСОБА_3 як власник спірної квартири мала право відповідно до вимог чинного законодавства розпоряджатися нею на власний розсуд. Відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні оспорюваного договору не призвело до погіршення житлових прав дитини, яка забезпечена житлом за місцем проживання позивача (матері) та у спірній квартирі фактично не проживала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись із постановою апеляційного суду ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суд апеляційної інстанції вирішуючи спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, оскільки не врахував її доводи, що підтверджені доказами, які свідчать про проживання її разом із малолітньою дитиною у спірній квартирі, та не надав їм належної правової оцінки.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_4 подала відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу та без змін оскаржуване судове рішення, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В., про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування рішення про державну реєстрацію.

Витребувано з Печерського районного суду міста Києва зазначену справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяла по довіреності ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 (дочка ОСОБА_3 ) укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В. В., відповідно до якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Під час укладення (посвідчення) договору дарування надано довідку форми № 3 ОСББ «Корона-Веденська» від 23 грудня 2014 року № 26 про те, що у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , зареєстрована ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 15 вересня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 з 27 червня 2013 року за згодою власника квартири ОСОБА_3 зареєстровані ОСОБА_1 (племінниця) та ОСОБА_2 (донька племінниці).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

За нормами статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, зазначена вище заборона вчинення правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування стосується лише батьків неповнолітньої дитини.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , їй на прав власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 250 кв. м, житловою 93,4 кв. м та земельна ділянка площею 0,2283 га за цією ж адресою.

І позивач, і її малолітня дитина були зареєстрованими у спірній квартирі з дозволу її власника ОСОБА_3 .

Спірну квартиру ОСОБА_1 без дозволу власника використовувала для здачі в оренду. Зазначений факт встановлений заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року у справі № 757/6039/16-ц.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 , як власник квартири, не була обмежена у праві на укладення правочину щодо дарування належної їйквартири своїй дочці ОСОБА_4 .

Сам по собі факт відсутності згоди органу опіки та піклування при укладенні оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним, оскільки право малолітньої дитини, яка забезпечена житлом за місцем проживання позивача (матері), не порушено.

ОСОБА_3 є двоюрідною бабою, а не матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 , відтак на неї не поширюється обов`язок отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна, тому колегія відхиляє доводи скарги з цього приводу.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди заявника з висновком суду, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін постанови Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук