Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/15299/15-ц

провадження № 61-11474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя- доповідач),

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у складі судді Новака Р. В. та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у складі суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи позовні вимоги тим, що 24 вересня 2008 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 200 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних на строк до 24 вересня 2038 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 24 вересня 2008 року між сторонами укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 09 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 197 691 долар 25 центів США, що еквівалентно 4 647 787 грн 53 коп., у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем складено письмову вимогу про усунення порушень від 20 квітня 2015 року № 08.305-87/96-5752 на адресу, вказану в договорі. Однак, при цьому позивачем не надано доказів про відправлення зазначеної вимоги про усунення порушень зобов`язань та про отримання відповідачем цієї вимоги. Позивачем не доведено те, що виникла внаслідок повідомлення відповідача затримка могла б спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не засновані на Законі України «Про іпотеку», тому позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 44 від 24 серпня 2008 року в сумі 197 691 долар США, що в гривневому еквіваленті складає 4 647 787 грн 53 коп., та складається з суми заборгованості за кредитом 173 613 доларів 23 центи СІІІА (4 081 705 грн 20 коп.), процентів - 20 397 доларів 05 центів СІІІА (479 541 грн 58 коп.), пені за несвоєчасне повернення кредиту - 544 долари 13 центів США (12 792 грн 71 коп.), пені за несвоєчасне повернення процентів - 3 136 доларів 84 центи США (73 748 грн 05 коп.), шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» від свого імені на підставі договору купівлі-продажу; ціну ухвалено встановити на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом. Виконання рішення зупинено до припинення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що чинним законодавством України не встановлено будь-яких обмежень права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого майновим поручителем, у разі якщо він не звертався з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому ця обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог позивача. При цьому загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, у тому числі заборгованість за кредитним договором, встановлюються при розгляді позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виходячи з того, що ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, позивач мав право на звернення з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи вимоги Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», необхідно зупинити виконання цього рішення до припинення дії вказаного Закону.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не встановили, чи отримала вона кредит у розмірі 200 тис. доларів США та якими належними доказами такі обставини підтверджуються; чи є спірний договорів кредиту укладеним. Крім того, банк не мав відповідної ліцензії на видачі кредиту в іноземній валюті. Позивач не надав доказів про відправлення вимоги щодо усунення порушень та отримання нею цієї вимоги.

РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а 12 червня 2019 року - передано судді-доповідачу Штелик С. П.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті З ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 24 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 200 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних на строк до 24 вересня 2038 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 24 вересня 2008 року між сторонами укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із пунктом 9.3 договору іпотеки за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку: шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі, на підставі договору купівлі-продажу у

Тобто, сторони погодили іпотечне застереження, а саме: визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі.

Отже, сторони погодили, що судовий спосіб захисту прав позивача чи позасудовий спосіб такого захисту на підставі виконавчого напису нотаріуса позивач як іпотекодержатель може застосувати лише у разі, якщо заходи позасудового врегулювання на підставі застереження у договорі іпотеки не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Натомість позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки третій особі порядку, встановленому статтею 38 Закону, тоді як суди не встановили, що позивач використав які- небудь способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені сторонами у договорі іпотеки.

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку»), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.

Тобто, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні

суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, якщо сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження №14-112 цс19).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що частина друга статті 36 Закону України «Про Іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З урахуванням викладеного, іпотекодержатель має у позасудовому порядку здійснювати захист свого цивільного права та інтересу, оскільки з приводу реалізації цього способу захисту сторони досягли домовленості у договорі іпотеки, та обрав неналежний спосіб захисту його прав.

Суди першої й апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та безпідставно задовольнили вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши, що сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі.

Доводи касаційної скарги не становлять самостійну підставу відмови у позові, оскільки відповідач не оспорювала дійсність кредитного договору з підстав його безгрошовості чи відсутності у банку повноважень на видачу кредиту в іноземній валюті, а посилання на такі обставини у касаційній скарзі в межах розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки не спростовує презумпцію дійсності правочину, визначену статтею 204 ЦК України.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, судові рішення у справі необхідно скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір у сумі 4 384 грн 80 коп. за подання касаційної скарги слід стягнути з позивача.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4 384 грн 80 коп. за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик