Справа № 465/5299/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2985/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника Прокуратури Львівської області - Панькевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Львівської області на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Мартинишин М.О. від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, ГУ НП у Львівській області, Прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто із державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 364 854 (триста шістдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят чотири) грн.

Дане рішення оскаржив Заступник прокурора Львівської області.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначає, що з даним судовим рішенням прокуратура області не погоджується, оскільки ухвалюючи рішення про стягнення з держави на користь позивача 364 854 грн. моральної шкоди судом не враховано норми законодавства, що регулюються ці правовідносини. Звертає увагу, що пунктами 1, 3, 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) регламентовано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Як вбачається із змісту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII його норми в даному випадку є спеціальним, оскільки передбачають внесення змін до інших нормативних актів, а тому він має вищу юридичну силу по відношенню до інших нормативних документів і саме його слід було застосовувати судом. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не врахував вищенаведених норм законодавства України та безпідставно стягнув відшкодування моральної шкоди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати у 3723 грн. Не погоджується з висновком суду щодо визначення строків перебування позивача під судом та слідством. Так, судом цей строк відраховується з 25.01.2000, у той час як кримінальна справа безпосередньо відносно позивача порушена 12.06.2000. Звертає увагу, що під час досудового розслідування, проведення слідчих дій відносно позивача зупинялось на період часу з 10.06.2003 по 26.06.2003 (16 днів), з 27.06.2003 по 22.12.2003 (5 місяців та 25 днів), з 23.12.2003 по 23.02.2004 (два місяці), з 24.02.2004 по 02.03.2004 (днів) та з 05.03.2004 по 30.03.2004 (25 днів) у зв`язку з розшуком обвинуваченого ОСОБА_1 . Незважаючи на те, що позивач під час розгляду вказаної цивільної справи стверджував про незаконність досудового розслідування відносно себе органами внутрішніх справ та прокуратури, яке тривало з 12.06.2000 (порушення кримінальної справи відносно особи) до 11.07.2000 (постанови Франківського районного суду м. Львова про віддання ОСОБА_1 до суду) та з 14.03.2002 (постанови Франківського районного суду м. Львова про скерування справи на додаткове розслідування) до 29.09.2004 (прийняття кримінальної справи до провадження Франківським районним судом м. Львова), судом не було враховано, що решта періоду вказана кримінальна справа перебувала на розгляді Франківського районного суду м. Львова та апеляційного суду Львівської області відповідно. Також судом не обґрунтовано, у чому полягають протиправні дії ГУМВС України у Львівській області та прокуратури Львівської області за період з 23.05.2006, тобто часу винесення апеляційним судом Львівської області ухвали про залишення без змін виправдувального вироку у даній кримінальній справі, яка була скасована ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 02.10.2007 і до часу винесення остаточного рішення 01.04.2008 апеляційним судом Львівської області. Вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю), яких органів чи службових осіб вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить.

В судове засідання окрім представника відповідача Прокуратури Львівської області решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності із короткими додатковими поясненнями по суті спору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог, апеляційної скарги, а також інших письмових та усних заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 5, 12, 81, 89, 263, ч.1 ст. 13 ЦПК України, ст.ст. 15, 23, 1176, п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України, ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 1 ст. 1, ст.ст. 2, 4, п.1 ст. 3, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 10-1, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Закон України «Про державний бюджет України на 2018рік», ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. та задовольняючи позов, - виходив з того, що 25.01.2000р. слідчим СПП «ОЗ» СУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. порушено кримінальну справу відносно посадових осіб ТзОВ «Агрокооп» за фактом шахрайства з фінансовими ресурсами, за ознаками злочину, передбаченого ст.148-5 ч.2 КК України, а 12.06.2000р. справу порушено безпосередньо щодо позивача, як директора ТзОВ «Агрокооп». 23.06.2000р. в межах вказаної кримінальної справи позивачу пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст. 148-5 ч.2, 172 ч.2 ,165 ч.2 КК України. Згідно постанови Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2000р. позивача віддано до суду за обвинуваченням у скоєнні злочину за ст. 148-5 ч.2,172 ч.2 ,165 ч.2 КК України. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 14.03.2002р. кримінальну справу надіслано прокурору Львівської області для проведення додаткового розслідування. Відповідно до постанови слідчого від 30.03.2004р. дії позивача перекваліфіковано за ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України в ред.2001р.. Постановою від 29.09.2004р. кримінальна справа прийнята до провадження Франківського районного суду м. Львова та згідно вироку Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. позивача визнано невинуватим за пред`явленим йому обвинуваченням за ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Прокуратурою Львівської області 29.12.2005р. на вказаний вирок суду подано апеляцію, яка ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006р. залишена без задоволення, а вирок - без змін. 26.06.06р. прокуратурою Львівської області подано касаційне подання. Згідно ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 2.10.2007р. касаційне подання задоволено частково та скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 23.05.06р.,а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Як вбачається з ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 01.04.2008р. вирок Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. залишено без змін, а апеляцію заступника прокурора Львівської області без задоволення. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач незаконно перебував під досудовим слідством та судом з 25.01.2000р. (часу порушення кримінальної справи) до 01.04.2008р. (часу набрання виправдальним вироком щодо позивача законної сили), що становить 8 років 2 місяці та 5днів. Суд не вважав за обґрунтоване вилучення із обрахування загального часу тривання досудового слідства періоди зупинення такого з мотивів розшуку обвинуваченого, оскільки в матеріалах справи не надано представниками відповідачів об`єктивних доказів ухилення позивача від участі у слідчих діях, неприбуття до слідчого за достовірно врученими йому повістками, отже надає віри показам позивача щодо штучного характеру процесуальних дій з приводу зупинення досудового розслідування і зазначає, що проведення таких дій (зупинення досудового розслідування) знаходилося поза волею та контролем позивача, а з врахуванням визнаного вироком суду протиправного характеру ведення досудового розслідування в цілому, такі обставини не можуть покладатися в обґрунтування зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки розслідування у ці періоди фактично не припинялося, а призупинялося і ці поняття не є тотожними. Крім того суд зважує на те, що судовий розгляд кримінальної справи щодо позивача був зумовлений самим фактом притягнення такого до кримінальної відповідальності органом досудового слідства за погодженням із прокуратурою Львівської області. Тривалий час судового розгляду кримінальної справи також був зумовлений необхідністю повно та всебічно оцінити обставини справи, зокрема в період з 14.03.2002 р. до 29.09.2004 р. справа повторно перебувала в органах досудового розслідування, а також необхідністю перегляду вироку за апеляційними та касаційними скаргами, які подавалися прокуратурою Львівської області. Відтак з вини органу досудового розслідування, який визнав злочином дії позивача, які об`єктивно не містили складу інкримінованих йому правопорушень, що порушувало приписи ст. 7 КК України, ст. 6 КПК України (у редакціях чинних на час порушення даної кримінальної справи), а також безпосередньо з вини прокуратури Львівської області, яка всупереч покладеним на неї обов`язкам здійснювати нагляд за дотримання законності органами досудового розслідування, запобігати випадкам безпідставного та необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності громадян - ст. 100 КПК України, ст.ст. 1, 4, 6, 29 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону № 1789-XII, прийняла рішення про затвердження обвинувачення щодо позивача, скерування вказаної кримінальної справи до суду і протягом 2000-2008 років послідовно підтримувала державне обвинувачення у вказаній справі, при цьому наполягала на винуватості позивача у скоєнні злочинів, отже саме прокуратура Львівської області своїми неправомірними діями у формі скерування до суду справи за об`єктивної відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, а також безпідставного оскарження законних та обґрунтованих судових рішень у цій справі спричинилася до значного затягування часу судового розгляду вказаної кримінальної справи та поглиблення страждань позивача. Таким чином саме прокуратура Львівської області неналежно виконуючи безпосередньо покладені на неї обов`язки, головним з яких є всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і захист від неправомірних посягань гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина, спричинилася до поглиблення моральних страждань позивача, який сподіваючись на об`єктивну оцінку обставин своєї справи з боку органу на який Законом покладено обов`язок нагляду за додержанням законів органами досудового розслідування, зазнав лише додаткових поневірянь через відсутність об`єктивної та критичної оцінки дій органу досудового розслідування з боку наглядового органу - прокуратури Львівської області. Отже вина органів досудового слідства та прокуратури у заподіянні позивачу моральної шкоди через незаконні дії у формі неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, скерування справи за необґрунтованими звинуваченнями до суду та небажання визнати неправомірність своїх дій уже на стадії судового розгляду, наслідком чого став довготривалий період обмеження його прав та особистих свобод гарантованих ст.ст. 28, 29, 32, 42 Конституції України - права на повагу до гідності, невтручання у особисте та сімейне життя, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, недоторканості особи, свободи економічних прав, в тому числі права на вільну підприємницьку діяльність є доведеною належними та допустимими доказами. Оцінюючи характеру немайнових втрат, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд наголошував, що такий тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи щодо позивача (8 років 2 місяці 5днів) становить більше 10% загальної тривалості життя позивача і близько 20% тривалості життя позивача від часу його повноліття, отже 1/5 частину свого продуктивного життя позивач був змушений присвятити захисту від безпідставних та незаконних звинувачень і ця втрата життєвого часу є фактично невиправною, а тому сама ця довготривала життєва фрустрація об`єктивно свідчить про глибокі душевні страждання позивача. Також і твердження позивача про розпад сім`ї, погіршення стану здоров`я, руйнування соціальних зв`язків свідчать про перенесені душевні страждання, які перебувають у безпосередньому причиновому зв`язку з діями відповідачів, не були спростовані відповідачами протягом часу судового розгляду. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд прийшов до висновку, щодо необхідності задоволенні уточнених позовних вимог та стягнути із державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 364 854 (триста шістдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят чотири ) грн., виходячи із розрахунку 98 місяців х 3723 грн./місяць = 364 854 грн.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції в цілому обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, у якому просив стягнути із Державного казначейської служби України відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» 550 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди. 25 червня 2018 року ОСОБА_1 подав суду заяву про уточнення суми відшкодування моральної шкоди, у якій просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби на його користь моральну шкоду в розмірі 364 854 грн. (98 місяців х 3 723грн./місяць = 364 854 грн.).

В обґрунтування позову посилався на те, що 25.01.2000 р. слідчим УБОЗ ГУМВСУ у Львівській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.222, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України. Вказану справу скеровано до суду. Нагляд за досудовим слідством та забезпечення державного обвинувачення в суді по даній кримінальній справі здійснювала прокуратура Львівської області. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005 р. позивача визнано невинуватим у інкримінованих йому злочинах та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Вказана справа переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанції, остаточно виправдальний вирок щодо нього набрав законної сили 01.04.2008р. З огляду на це позивач наголошував, що безпідставно та неправомірно зазнавав обмежень своїх прав та свобод у період з 25.01.2000р. до 01.04.2008р. - 8 років, 2 місяці і 5днів, через незаконне порушення відносно нього кримінальної справи. Внаслідок цих незаконних дій органів досудового слідства і прокуратури йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду. Із врахування уточнень просив стягнути з Державного бюджету України в його користь 364 854 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено та сторонами не оспорено, що 25.01.2000р. слідчим СПП «ОЗ» СУ УМВСУ у Львівській області Гнідець М.Ф. порушено кримінальну справу відносно посадових осіб ТзОВ «Агрокооп» за фактом шахрайства з фінансовими ресурсами, за ознаками злочину, передбаченого ст.148-5 ч.2 КК України, а 12.06.2000р. справу порушено безпосередньо щодо позивача ОСОБА_1 , як директора ТзОВ «Агрокооп».

23.06.2000р. в межах вказаної кримінальної справи позивачу пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст. 148-5 ч.2,172 ч.2 ,165 ч.2 КК України.

Згідно постанови Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2000р. позивача віддано до суду за обвинуваченням у скоєнні злочину за ст. 148-5 ч.2,172 ч.2 ,165 ч.2 КК України.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 14.03.2002р. кримінальну справу надіслано прокурору Львівської області для проведення додаткового розслідування.

Відповідно до постанови слідчого від 30.03.2004р. дії позивача перекваліфіковано за ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України в ред.2001р..

Постановою від 29.09.2004р. кримінальна справа прийнята до провадження Франківського районного суду м. Львова та згідно вироку Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. позивача визнано невинуватим за пред`явленим йому обвинуваченням за ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Прокуратурою Львівської області 29.12.2005р. на вказаний вирок суду подано апеляцію, яка ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006р. залишена без задоволення, а вирок - без змін.

26.06.06р. прокуратурою Львівської області подано касаційне подання.

Згідно ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 2.10.2007р. касаційне подання задоволено частково та скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 23.05.06р., а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Як вбачається з ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 01.04.2008р. вирок Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. залишено без змін, а апеляцію заступника прокурора Львівської області без задоволення.

Отже, ОСОБА_1 з 23 червня 2000 року по 1 квітня 2008 року, тобто 7 років 9 місяці та 9 днів, перебував під слідством і судом.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тощо відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Встановивши, що згідно вироку, який набрав законної сили позивач був визнаний невинним і по суду виправданим за відсутністю у його діях складу злочину, врахувавши фактичні обставини справи, зокрема, тривалість перебування позивача під слідством і судом, що негативно вплинуло на звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи, також, положення ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду», згідно з яким відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із мінімального розміру заробітної плати, встановленого на час розгляду справи у розмірі 3723,00 грн. (Закон України «Про державний бюджет на 2018 рік»).

Згідно з пунктами 5 та 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Доводи апеляційної скарги, що при розрахунку відшкодування завданої моральної шкоди необхідно виходити із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 1600,00 грн. відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.

Таким чином, положення цієї частини Закону стосуються застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні окладів, заробітної плати, інших виплат, пов`язаних з оплатою праці.

Крім цього, слід вказати, що суд першої інстанції правильно не вважав обґрунтованим необхідність вилучення із обрахування загального часу тривання досудового слідства періоди зупинення такого з мотивів розшуку обвинуваченого, оскільки в матеріалах справи не надано представниками відповідачів об`єктивних доказів ухилення позивача від участі у слідчих діях, неприбуття до слідчого за достовірно врученими йому повістками, а з врахуванням визнаного вироком суду протиправного характеру ведення досудового розслідування в цілому, такі обставини не можуть покладатися в обґрунтування зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки розслідування у ці періоди фактично не припинялося, а призупинялося і ці поняття не є тотожними. Крім цього, до позивача протягом усього періоду перебування під слідством і судом був застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд.

Крім того, суд вірно звернув увагу на те, що судовий розгляд кримінальної справи щодо позивача був зумовлений самим фактом притягнення такого до кримінальної відповідальності органом досудового слідства за погодженням із прокуратурою Львівської області. Тривалий час судового розгляду кримінальної справи, також, був зумовлений необхідністю повно та всебічно оцінити обставини справи, зокрема в період з 14.03.2002 р. до 29.09.2004 р. справа повторно перебувала в органах досудового розслідування, а також необхідністю перегляду вироку за апеляційними та касаційними скаргами, які подавалися прокуратурою Львівської області. Від так з вини органу досудового розслідування, який визнав злочином дії позивача, які об`єктивно не містили складу інкримінованих йому правопорушень, що порушувало приписи ст. 7 КК України, ст. 6 КПК України (у редакціях чинних на час порушення даної кримінальної справи), а також безпосередньо з вини прокуратури Львівської області, яка всупереч покладеним на неї обов`язкам здійснювати нагляд за дотримання законності органами досудового розслідування, запобігати випадкам безпідставного та необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності громадян - ст. 100 КПК України, ст.ст. 1, 4, 6, 29 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону № 1789-XII, прийняла рішення про затвердження обвинувачення щодо позивача, скерування вказаної кримінальної справи до суду і протягом 2000-2008 років послідовно підтримувала державне обвинувачення у вказаній справі, при цьому наполягала на винуватості позивача у скоєнні злочинів, отже саме прокуратура Львівської області своїми неправомірними діями у формі скерування до суду справи за об`єктивної відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, а також безпідставного оскарження законних та обґрунтованих судових рішень у цій справі спричинилася до значного затягування часу судового розгляду вказаної кримінальної справи та поглиблення страждань позивача.

Отже, вина органів досудового слідства та прокуратури у заподіянні позивачу моральної шкоди через незаконні дії у формі неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, скерування справи за необґрунтованими звинуваченнями до суду та небажання визнати неправомірність своїх дій уже на стадії судового розгляду, наслідком чого став довготривалий період обмеження його прав та особистих свобод гарантованих ст.ст. 28, 29, 32, 42 Конституції України - права на повагу до гідності, невтручання у особисте та сімейне життя, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, недоторканості особи, свободи економічних прав, в тому числі права на вільну підприємницьку діяльність є доведеною належними та допустимими доказами.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Також, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно враховано тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи щодо позивача (майже 8 років), що становить більше 10 % загальної тривалості життя позивача і близько 20% тривалості життя позивача від часу його повноліття та вказано про те, що 1/5 частину свого продуктивного життя позивач був змушений присвятити захисту від безпідставних та незаконних звинувачень і ця втрата життєвого часу є фактично невиправною, а тому сама ця довготривала життєва фрустрація об`єктивно свідчить про глибокі душевні страждання позивача. Також, і твердження позивача про розпад сім`ї, погіршення стану здоров`я, руйнування соціальних зв`язків свідчать про перенесені душевні страждання, які не можуть не перебувати у безпосередньому причинному зв`язку з діями відповідачів.

Дійсно, як вбачається із наведеного вище, судом першої інстанції було помилково враховано період з часу порушення кримінальної справи до пред`явлення обвинувачення позивачу у скоєнні злочину з 25.01.2000 року по 23.06.2000 року, тобто близько 5 місяців, у які позивач під слідством фактично не перебував.

Однак, колегія суддів вважає, що вказана помилка не призвела до прийняття незаконного чи необґрунтованого рішення та вказане не впливає на загальний розмір моральної шкоди, що повинен бути відшкодований позивачу.

Так, як вказано вище, ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування моральної шкоди у розмірі не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, а зважаючи на загальний, значний термін перебування під слідством і судом позивача, про що йшлося вище колегія суддів вважає, що незначне перевищення розміру моральної шкоди від мінімально встановленого законом є виправданим у даній ситуації.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вважає, що у даній ситуації є необхідним чи можливим скасування чи зміна рішення суду першої інстанції із зменшенням розміру шкоди, що була визначена судом першої інстанції.

Решта доводів скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра