Постанова

Іменем України

22 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 243/515/16-ц

провадження № 61-9394св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2016 року у складі судді Профатило П. І. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Біляєвої О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що через невиконання Умов та правил надання банківських послуг, до яких позичальник приєдналася згідно Анкета-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04 серпня 2011 року утворилася заборгованість станом на 30 листопада 2015 року в розмірі 21 152, 87 грн, яку просили стягнути.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2016 року позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість в розмірі 6 891,25 грн. та судовий збір 1 378, 00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що письмова Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 04 серпня 2011 року та Умови і Правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача, не є договором кредиту, відсутні інші письмові докази які б вказували на те, що сторони на момент підписання Анкети-заяви погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів. Отже відсутні правові підстави для твердження про існування між сторонами кредитних правовідносин. Разом з тим, суд визнав підтвердженою суму отриманих ОСОБА_1 коштів у розмірі 6 891,25 грн, які стягнув на користь Банку.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У липні 2016 року представник АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, мотивуючи порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення попередніх інстанцій не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції не переглядаються.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не підтвердили факт відсутності підпису ОСОБА_1 в Анкеті-заяві, але й не спростували його, приховали наявність у справі та не надали належної оцінки довідці про умови кредитування від 04 серпня 2011 року, не отримали від ОСОБА_1 жодного заперечення щодо заявленого до неї банком позову та доказів, які його підтверджують та дійшли помилкового висновку про відсутність між сторонами кредитних правовідносин.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення або відзив до суду касаційної інстанції від учасників справи не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне оскарження та витребувано справу.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року матеріали цивільної справи № 243/515/16-ц надійшли до Верховного Суду.

05 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Судами встановлено, що 04 серпня 2011 року складена Анкета-заява, відповідач отримала грошові кошти в сумі 6891,25 грн.

Відповідно до позовної заяви існування кредитного договору позивач пов`язував з наявністю Анкети-заяви від 04 серпня 2011 року та розрахунку заборгованості, інших доказів таких як Пам`ятка клієнта та Тарифи за підписом ОСОБА_1 суду позивачем не надано.

При розгляді справи суди врахували, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, який здійснено Банком без участі позичальника, стосується виконання договору та не розкриває суті самого договору, істотних умов щодо яких сторони дійшли згоди, та фактично є опосередкованим доказом, а не вирішальним для розгляду даної справи.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

Отже, суди встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була ознайомлена з Умовами та тарифами банку (подані банком документи не скріплені особистим підписом відповідача), відповідно до яких нараховані відсотки за користування кредитом та неустойка за порушення зобов`язання з повернення кредиту, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки Верховного Суду:

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» залишити без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат