Номер провадження: 22-ц/813/5833/19
Номер справи місцевого суду: 501/2768/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/2768/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Чорноморська міська рада Одеської області,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ Державного контролю державного архітектурно-будівельного контролю Чорноморської міської ради Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ Державного контролю державного архітектурно-будівельного контролю Чорноморської міської ради Одеської області, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, за апеляційною скаргою адвоката Пасічник Олени Вячеславівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене у складі судді Смирнова В.В. 01 березня 2019 року,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на самочинно добудоване нерухоме майно, а саме - прибудову літ. «А2», розміром 6,16 м. х 3,00 м., яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що з 11.01.2007 року вона є власником земельної ділянки, розміром - 0,024 га., що розташована за адресою - АДРЕСА_2 . На даній земельній ділянці, кадастровий номер :02:022:0068, розташований житловий будинок, 7/25 часток якого, згідно Договору дарування від 02.02.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №1083, Угоди від 07.03.2001 року, зареєстрованої в реєстрі за №2496, та відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого КП «БТІ» Чорноморської міської ради від 31.01.2001 року, інв.№82662, належить їй на праві власності, а саме - житловий дерев`яний будинок, загальною жилою площею - 98,8 км. м., з господарськими спорудами: «Б,В,Г» - гаражі, «Д»-альтанка, «№1-4» - споруди, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений КП «БТІ» Чорноморської міської ради від 16.06.2017 року, інв.№82662, їй належить житловий будинок «А», 1958 року побудови, площею - 126,1 кв. м., житлова прибудова «А1», 1990 року побудови, площею - 62,9 кв. м, житлова прибудова «А2», 2002 року побудови, площею 18,5 кв. м., прибудова «а», площею - 8,3 кв. м., прибудова «аі», площею - 7,1 кв. м., прибудова «а2», площею - 2,85 кв. м., прибудова «аЗ», площею - 2,85 кв. м., прибудова «а4», площею - 57,4 кв. м., навіс «аб», площею - 23,4 кв. м., гараж «Б», площею - 12.6 кв. м., гараж «В», площею - 13,8 кв. м., гараж «Г», площею - 33,1 кв. м., навіс «Ж», площею - 14.9 кв. м., огорожа №1, хвіртка 3», хвіртка «№3, огорожа №4, огорожа №5.

Під час технічного обстеження всіх належних ОСОБА_1 споруд на ділянці було встановлено, що остання забула отримати дозвіл та ввести в експлуатацію добудовану нею в 2002 році прибудову літ. «А2», розмірами - 6,16 м. x 3,00 м., згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений КП «БТІ» Чорноморської міської ради від 16.06.2017 року, інв. №82662.

Під час перевірки відділу Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Чорномосрької міської ради в Одеській області 25.07.2017 року також встановлено, що позивачка не отримала дозвіл та не ввела в експлуатацію збудовану прибудову літ «А2», розмірами - 6,16 м. x 3,00 м., в результаті чого відносно останньої винесено постанову №63 по справі про адміністративне правопорушення від 14.08.2017 року, якою ОСОБА_1 визнано винною за ч.9 ст.96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн., який позивач сплатила.

ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником 7/25 частини домоволодіння з господарськими спорудами розташованого за вказаною адресою на належній позивачці на праві власності земельній ділянці. Самочинно добудована нею прибудова хоча і виконана без отримання належного на те в установленому законом порядку дозволу, але без порушень встановлених будівельних норм і правил, на земельній ділянці, відведеній під індивідуальне будівництво, яка позивачкою виділена в окрему ділянку та зареєстрована (а. с. 3 6).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 березня 2019 року у задоволенні вищезазначеного позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на положення діючого законодавства щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Вирішення питань щодо надання дозволу на введення в експлуатацію належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції суду, а відтак суд не повноважний перебирати функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу (а. с. 109 - 111).

Представник ОСОБА_1 адвокат Пасічник О.В. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 є власником 7/25 частини домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за вказаною адресою на належній позивачці на праві власності земельній ділянці. Самочинно добудована нею прибудова хоча і виконана без отримання належного на те в установленому законом порядку дозволу, але без порушень встановлених будівельних норм і правил, на земельній ділянці, відведеній під індивідуальне будівництво, яка позивачкою виділена в окрему ділянку та зареєстрована.

Отже, на думку апелянта, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, з урахуванням наведених вище та встановлених судом першої інстанції обставин, позивачці було незаконно відмовлено у задоволені вищевказаних позовних вимог.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 182, 328, 331, 376 ЦК України, ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність», ст. ст. 26, 27, 29, 30, 31, 34, 37, 39ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності») та процесуального (ст. ст. 4, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявний у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №937951 від 11.01.2007 року власником земельної ділянки, площею - 0,024 га., що розташована за адресою - АДРЕСА_2 ., зазначено ОСОБА_1 (а. с. 10 - 12).

Відповідно до Договору від 02.02.2001 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 7/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 13 - 14).

Згідно свідоцтва про укладання шлюбу, серії НОМЕР_1 від 12.01.2002 року ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 9).

Відповідно технічного паспорту № 82662 від 16.06.2017 року, одним з власників житлового будинку зазначено ОСОБА_1 (а. с. 15 - 18).

Згідно технічного паспорту № 82662 від 31.01.2001 року, одним з власників житлового будинку зазначено ОСОБА_5 як власника 7/50 частки будинку (а. с. 19 - 21).

На запит державного нотаріуса від 10.07.2017 року надано відомості, що ОСОБА_5 є власником 7/50 частини житлового будинку (а. с. 22).

Листом № 1-16-625 від 15.08.2017 року Виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеської області повідомляло про те, що на підставі звернень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 була проведена перевірка дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 23).

Відповідно акту № 139 від 25.07.2017 року відділом державного архітектурно-будівельного контролю комітету Чорноморської міської ради в Одеській області зазначено, що органом ДАБК Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області за зазначеною адресою не проводилося контролю щодо будівництва прибудов, через відсутність заявки позивачів (а. с. 26 - 30).

Згідно протоколу №63 від 14.08.2017 року про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 9 ст. 96 КУпАП у вигляді штрафу розміром - 10 200,00 грн. (а. с. 24 - 25, а. с. 31 - 32).

Відповідно припису № 34 від 25.07.2017 року ОСОБА_1 в рахунок усунення порушень вимог законодавства висунута вимога демонтувати самочинно збудовану прибудову літери «А2», або оформити право установчі та дозвільні документи (а. с. 33).

Між сторонами виникли правовідносини з визнання права власності на самочинно побудований об`єкт нерухомості.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина 5 стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від якого в подальшому не було відступлено Верховним Судом, зокрема у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року в справі № 166/942/18.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання довільних документів на самочиненне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (житлового будинку) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості задоволення вимог вказаного позову в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги не конкретизовано. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням суду першої інстанції, між тим зі змісту апеляційної скарги не зрозуміло, в чому саме полягає незаконність оскаржуваного рішення.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Пасічник О.В. у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Пасічник Олени Вячеславівни, діючу від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе