Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 500/5478/15-ц

провадження № 61-26859 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство Ізмаїльської міської ради «Житсервіс»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2017 року у складі судді Бальжик О. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Комунальне підприємство «Житсервіс-2» (далі - КП «Житсервіс-2») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач, будучи власником квартири АДРЕСА_1 , користувалася послугами КП «Житсервіс-2» з утримання будинків і прибудинкових територій, які, у відповідності до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зобов`язана своєчасно та в повному обсязі оплачувати. Проте, ОСОБА_1 порушила свої обов`язки щодо проведення щомісячних розрахунків, у зв`язку з чим станом на 01 серпня 2015 року виникла заборгованість у сумі 2 346 грн 70 коп.

Відповідно до рішення Ізмаїльської міської ради від 28 жовтня 2016 року № 1504-VII КП «Житсервіс-2» перейменовано у комунальне підприємство Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» (далі - КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс»).

Ураховуючи викладене, КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і прибудинкових територій у сумі 3 182 грн 49 коп., яка виникла з 01 грудня 2011 року по 14 грудня 2016 року, а також понесені судові витрати.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до КП «Житсервіс-2», який ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2017 року позовні вимоги КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» заборгованість з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій в сумі 2 730 грн 19 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Згідно з договором від 01 червня 2011 року № 25-1/ж КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс-2» є виконавцем функцій з утримання житлових будинків і прибудинкових територій та проведення розрахунків за надані послуги з квартиронаймачами і власниками житлових і нежитлових приміщень в житлових будинках комунальної власності, які знаходяться на балансі Управління житлово-комунального господарства. Будинок АДРЕСА_1 віднесено до переліку будинків, щодо яких позивач надає вищезазначені послуги. На ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , за яким станом на 14 грудня 2016 року рахується заборгованість з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій в сумі 3 182 грн 49 коп.

Судом встановлено, що відповідач неодноразово зверталася із заявами, скаргами та актами-претензіями до позивача щодо ненадання або надання не в повному обсязі окремих житлово-комунальних послуг, за результатами розгляду яких позивач надавав ОСОБА_1 листи-відповіді, у яких зазначав, які роботи були виконані та які плануються до виконання.

Крім того, на вимогу суду позивачем була надана документація на підтвердження обсягу фактично наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з їх наданням: акти періодичного обстеження технічного стану димоходів (газоходів) та вентиляційних каналів від газових приборів в експлуатованих та споруджуваних будинках від 13 жовтня 2013 року, від 26 грудня 2013 року, від 06 травня 2014 року та від 17 серпня 2015 року, з яких лише акт від 06 травня 2014 року має відношення до квартири АДРЕСА_1 ; акт від 16 березня 2016 року з фотокартками та подяка мешканців будинків АДРЕСА_1 за виконані наступні роботи: ремонт вимощення, планування земельного ґрунту для відводу дощових вод від житлового будинку, посипку щебнем шару на земельному ґрунті (зливовідвід), зачистку дерев, установку слухових вікон на горищі, установку лавки та урни, ремонт балконів № 6, 10, 11, 12, скління віконних отворів в під`їздах № 1, 2, капітальний ремонт електропроводки з повною заміною електромереж та апаратів (І та ІІ під`їзди) (а.с.100-108 т. 1); акти щодо прибирання прибудинкових територій з січня 2011 року по грудень 2016 року (а.с.15-86 т. 2).

Іншої первинної документації на підтвердження фактично наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з їх наданням, за період з грудня 2011 року по грудень 2016 року КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» не надав, графіки виконання певного виду робіт за цей період не складалися, склад фактично понесених витрат та обсяг запланованих і виконаних робіт не оприлюднювався, споживачам про економію коштів і плани щодо їх використання на власному веб-сайті та/або в інший визначений ним спосіб не повідомлялося.

Враховуючи численні звернення відповідача до позивача щодо ненадання окремих житлово-комунальних послуг та відписок останнього з посиланням на ненастання строку їх виконання за графіком, суд вважав за можливе визнати ці звернення допустимими доказами невиконання позивачем певного виду робіт, пов`язаних з наданням послуг, та вирахувати їх із загальної суми заборгованості, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 2 730 грн 19 коп.

Крім того, враховуючи, що 17 лютого 2014 року, тобто в межах строку загальної позовної давності, КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій, за наслідками розгляду якої 06 березня 2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області був виданий судовий наказ, суд дійшов до висновку про те, що позовна заява у даній справі була подана в межах строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» відхилені. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що відповідач користувався послугами з утримання будинків і прибудинкових територій, які надає позивач, порушуючи зобов`язання щодо їх оплати, у зв`язку із чим має заборгованість, розмір якої правильно визначений судом першої інстанції та підтверджений відповідними доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 500/5478/15-ц із Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що вона не укладала з позивачем договору про надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій, однак сплачувала вказані послуги своєчасно та в повному обсязі, а з 2011 року почала оплачувати лише фактично надані позивачем послуги. Зазначала, що неодноразово зверталась із заявами, скаргами та актами-претензіями до позивача щодо ненадання або надання не в повному обсязі окремих житлово-комунальних послуг, які були залишені поза увагою. Вважає, що з неї незаконно стягнута сума заборгованості у розмірі 2 730 грн 19 коп. за послуги з утримання будинків і прибудинкових територій, яких вона фактично не отримувала. Також вважала, що розрахунок вказаної заборгованості проведений без врахування строку позовної давності. КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» не є належним позивачем у цій справі, оскільки у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про створення або перейменування позивача.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставини справи, в межах наданих суду повноважень; судом вірно застосовані норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, доводи касаційної скарги вважало безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, щоОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10 т. 2).

Згідно з договором від 01 червня 2011 року № 25-1/ж КП «Житсервіс-2» є виконавцем функцій з утримання житлових будинків і прибудинкових територій та проведення розрахунків за надані послуги з квартиронаймачами і власниками житлових і нежитлових приміщень в житлових будинках комунальної власності, які знаходяться на балансі Управління житлово-комунального господарства (а.с. 8, 9 т.1).

Будинок АДРЕСА_1 віднесено до переліку будинків щодо яких позивач надає вищезазначені послуги (а.с.10, 11, 164-166 т.1).

На ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , згідно якого станом на 14 грудня 2016 року рахується заборгованість з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій в сумі 3 182 грн 49 коп. (а.с. 5, 6, 120, 127, 227-229, 235-237 т. 1).

Розрахунок оплати за надані послуги з утримання будинків і прибудинкових територій проводився згідно тарифам, затвердженим рішеннями виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 18 листопада 2010 року № 1620, від 27 травня 2011 року № 749 (а.с. 7, 122, 123, 224-226 т. 1).

17 лютого 2014 року КП «Житсервіс-2» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій в сумі 1 410 грн 26 коп., яка обліковувалася станом на 01 лютого 2014 року, та витрат зі сплати судового збору (а.с.102 т. 2), за результатами розгляду якої 06 березня 2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Житсервіс-2» вказаної заборгованості та судових витрат (а.с. 103 т. 2).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 03 квітня 2014 року судовий наказ Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2014 року скасовано (а.с. 104 т. 2).

Відповідно до рішення Ізмаїльської міської ради від 28 жовтня 2016 року № 1504-VII КП «Житсервіс-2» перейменовано у КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс»).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За визначенням, наданим у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року за (далі - Закон), житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3 Закону).

За змістом пункту 2 частини першої статі 13 Закону послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відноситься до житлово-комунальних послуг.

Судами встановлено, щовідповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а позивач - виконавцем функцій з утримання житлових будинків і прибудинкових територій та проведення розрахунків за надані послуги з квартиронаймачами і власниками житлових і нежитлових приміщень в житлових будинках комунальної власності, які знаходяться на балансі Управління житлово-комунального господарства, у тому числі і за вказаною адресою.

Відповідно до пунктів 1, 5, 8 частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 20 Закону споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктів 1, 3, 6 частини другої статті 21 Закону виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

При цьому факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні статей 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином.

Так, стаття 18 Закону передбачає, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акту-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред`явленої претензії.

Судами встановлено, що відповідач неодноразово зверталася із заявами, скаргами та актами-претензіями до позивача щодо ненадання або надання не в повному обсязі окремих житлово-комунальних послуг, на які отримувала листи-відповіді із зазначенням, які роботи були виконані та які плануються до виконання.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Частина перша статті 1 ЦК України визначає, що особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язані вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з частини другої статті 614 ЦК України, особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов`язання.

Згідно з пунктом 6 Порядку проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року № 970 (далі -Порядок № 970), виконавці ведуть облік доходів, витрат та кількісних і якісних показників надання послуг щодо кожного будинку та кожної складової тарифу окремо.

Пункт 6 Порядку № 970 передбачає, що обсяг фактично наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з їх наданням, повинен бути підтверджений відповідною первинною документацією, що зберігається у виконавця, зокрема наказами підприємства, табелем обліку робочого часу, розрахунковими листками нарахування заробітної плати робітникам, нарядами-завданнями, актами списання матеріалів, матеріальними звітами майстрів, актами виконаних робіт постачальних та підрядних організацій, документами, що підтверджують технічні показними будинку тощо.

Виконавець оприлюднює склад фактично понесених витрат та обсяг запланованих і виконаних робіт та повідомляє споживачам про економію коштів і плани щодо їх використання на власному веб-сайті та/або в інший визначений ним спосіб (пункт 10 Порядку № 970).

Пункт 11 Порядку № 970 визначає, що у разі надходження від споживачів за формою згідно з додатком 1 та прийняття виконавцем рішення про їх задоволення перерахунок проводиться протягом наступного місяця з дати отримання виконавцем акту-претензії. Акт-претензія реєструється уповноваженими особами виконавця у журналі реєстрації актів-претензій згідно з додатком 2. Перерахунок за актом-претензією проводиться для усіх споживачів будинку, яким не були надані послуги. Невиконання певного виду робіт, пов`язаних з наданням послуг, у зв`язку із ненастанням строку їх виконання за планом або графіком, складеним виконавцем, не є підставою для проведення перерахунку за актом-претензією.

Судами враховано, що на вимогу суду першої інстанції позивачем була надана наступна документація на підтвердження обсягу фактично наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з їх наданням: акти періодичного обстеження технічного стану димоходів (газоходів) та вентиляційних каналів від газових приборів в експлуатованих та споруджуваних будинках від 13 жовтня 2013 року, від 26 грудня 2013 року, від 06 травня 2014 року та від 17 серпня 2015 року, з яких лише акт від 06 травня 2014 року має відношення до квартири АДРЕСА_1 ; акт від 16 березня 2016 року з фотокартками та подяка мешканців будинків АДРЕСА_1 за виконані наступні роботи: ремонт вимощення, планування земельного ґрунту для відводу дощових вод від житлового будинку, посипку щебнем шару на земельному ґрунті (зливовідвід), зачистку дерев, установку слухових вікон на горищі, установку лавки та урни, ремонт балконів № 6, 10, 11, 12, скління віконних отворів в під`їздах № 1, 2, капітальний ремонт електропроводки з повною заміною електромереж та апаратів (І та ІІ під`їзди); акти щодо прибирання прибудинкових територій з січня 2011 року по грудень 2016 року.

Іншої первинної документації на підтвердження фактично наданих послуг та виконаних робіт, пов`язаних з їх наданням, за період з грудня 2011 року по грудень 2016 року позивач не надав, графіки виконання певного виду робіт за цей період не складалися, склад фактично понесених витрат та обсяг запланованих і виконаних робіт не оприлюднювався, споживачам про економію коштів і плани щодо їх використання на власному веб-сайті та/або в інший визначений ним спосіб не повідомлялося.

Враховуючи численні звернення відповідача до позивача щодо ненадання окремих житлово-комунальних послуг та відповідей останнього з посиланням на ненастання строку їх виконання за графіком, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, вважав за можливе вирахувати їх із загальної суми заборгованості, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 2 730 грн 19 коп.

Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами не було укладено договору про надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

Так, частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, є безпідставними, з огляду на таке.

Частиною другою статті 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (частина третя статті 264 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Згідно із частинами першої, третьої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до частини третьої статті 15 ЦПК України суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

За змістом частин першої, третьої статті 118 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

За своєю сутністю судовий наказ є актом реалізації судової влади, яким вирішується цивільна справа по суті заявлених вимог.

Як і в наказному, так і в позовному провадженні реалізуються завдання цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

Результат вирішення цивільної справи по суті в позовному провадженні закріплюється у рішенні суду. За результатами вирішення справи в наказному провадженні видається судовий наказ.

З огляду на викладене та положення частини першої статті 8, частини другої статті 264 ЦК України необхідно дійти висновку, що подання заяви про видачу судового наказу та його видача судом перериває позовну давність.

Аналогічної позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 15 липня 2015 року у справі № 6-45801св14.

Враховуючи, що 17 лютого 2014 року КП «Житсервіс-2» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг за утримання будинків і прибудинкових територій, за наслідками розгляду якої 06 березня 2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області був виданий судовий наказ, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позовна заява у цій справі була подана в межах строку позовної давності.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» не є належним позивачем у справі, оскільки згідно рішення Ізмаїльської міської ради від 28 жовтня 2016 року № 1504-VII КП «Житсервіс-2» перейменовано у КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (код юридичної особи 21009324) (а.с. 239).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара