Номер провадження: 22-ц/813/3418/19
Номер справи місцевого суду: 521/8266/16-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М., суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, мотивуючи це тим, що її родина складається з двох доньок: ОСОБА_2 , 1975 року народження та ОСОБА_3 , 1984 року народження та чоловіка ОСОБА_4 , 1945 року народження. Протягом 1990-2003 років вона зі своєю родиною мешкала у власній квартирі АДРЕСА_1 . У лютому 2003 року вони з чоловіком вирішили придбати домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Даний правочин був здійснений за договором дарування. Частину грошових коштів позивач позичила у ОСОБА_5 , а тому частину домоволодіння, пропорційно позиченим коштам, оформили на нього, а іншу частину на доньку - ОСОБА_2 . Повернувши позичені кошти ОСОБА_5 , у 2004 році він переоформив іншу частину домоволодіння (за договором дарування) на її доньку. Вподальшому, їх родина вирішила збільшити житловий будинок і протягом 2004-2007 років вони почали його ремонтувати, добудовувати другий поверх, розширювати та доповнювати допоміжними будівлями подвір`я. В 2006 році вона продала свою квартиру АДРЕСА_1 та виручені кошти від орендованої квартири протягом 2003-2006 років та її продажу вкладала в ремонт будинку. Відтак, спільними зусиллями її чоловіка та за її кошти, восени 2007 року будинок був повністю відновлений, добудований другий поверх, перебудовадане подвір`я, побудований гараж. 28.08.2008 року вони отримали свідоцтво про право власності на домоволодіння. Оскільки з самого початку за двома договорами дарування будинок був оформлений на її старшу доньку ОСОБА_2 , то і всі правовстановлюючі документи були оформлені на неї. Вподальшому, позивач почала хворіти, в неї був виявлений сахарний діабет, а згодом інсульт, після того, вона майже не піднімалася з ліжка. З того часу за нею турбувалася лише молодша донька ОСОБА_6 . Натомість відносини зі старшою донькою почали погіршуватися, після того, як вона втратила працездатність та не могла більше утримувати старшу доньку, ставлення останньої до всієї родини різко змінилося і вона почала говорити, що має намір продати будинок. Невдовзі почали приходити маклери та рієлтори, у зв`язку з оголошенням про продаж будинку.

Позивач зазначає, що грошові кошти на купівлю та ремонт будинку надавалися лише нею, вона з 2001 року працює приватним підприємцем, а її старша донька, на яку були оформлені всі документи ніде не працювала та не мала ніякого прибутку.

Вище викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2018 року та ухвалити нове, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату час і місце розгляду справи, апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 92) в судові засідання на 03.09.2019 року на 14-00 та на 10.12.2019 року на 14-30 не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Пилипчук І.Г. в судове засідання призначене на 10.12.2019 року на 14-30 г. не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, що:

- 05.02.2003 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 1/3 частину та ОСОБА_5 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2 та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 29 кв.м та надвірних споруд під літ. «Г, Е» - вбиральні, № 1-4 - огорожі, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 625 кв.м, (том 1 а.с. 5);

- в матеріалах справи міститься копія розписки ОСОБА_8 від 05.02.2003р., в якій зазначено, що вона являється продавцем 1/4 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , отримала від ОСОБА_5 та ОСОБА_2 грошову суму за продаж даного будинку в розмірі 15 000 доларів США, матеріальних претензій не має та просить вважати договір дарування - договором купівлі-продажу (том 1 а.с. 6);

- на підставі договору дарування від 20.10.2004 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 2/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який в цілому складається з однієї кам`яної житлової будівлі, житловою площею 30 кв.м., зазначеної на схематичному плані під літ. «А» та надвірних споруд: «Г,Е» - вбиралень, № 1-4 - огорожі, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 625 кв.м. (а.с. 7);

- 19.10.2006 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_9 купила квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить копія договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3910. Продаж вчинено за 19870 грн. Зазначений договір не оскаржувався (том 1 а.с. 11);

- відповідно до розпорядження № 476/01-06 від 25.06.2008 року затверджено розрахунок ідеальних часток у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 на підставі довідки КП «ОМБТІ та РОН» № 1798504.0704 від 17.05.2008 року, а саме встановлено що у фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться у житловому будинку літ. «А»: 1-1 кухня, 1-2 житлова, 1-3 коридор, 1-4 ванна, 1-5 коридор, 1-6 житлова, 3-1 тамбур, 3-2 туалет, 3-3 кухня, 3-4 житлова, 3-5 коридор, 3-6 житлова, 3-7 санвузол, житловою площею 73,3 кв.м., загальною площею 124,1 кв.м, гараж літ. «Ж», огорожа та мостіння, що складає 9/10 частини домоволодіння (том 2 а.с. 51);

-згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 28.08.2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 1057 від 20.09.2007 року, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, належить 9/10 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 153,2 кв.м, житловою площею 83,4 кв.м., літ. «Г» вбиральня, літ. «Ж» гараж, які відображені у технічному паспорті від 26.03.2008 року (том 2 а.с. 58).

Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР 1963 року станом на 05.02.2003 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність.

Відповідно до ст.ст.717-720 Цивільного кодексу України (станом на 20.10.2004р.) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сутність і зміст даного правила не суперечить і положенням ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч. ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто та сторона правочину або інша особа, яка оскаржує дійсність або правомірність правочину у зв`язку з порушенням її прав або зачіпання цивільного інтересу, має довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог про недійсність правочину або ж належним чином мотивувати його нікчемність (недійсність в силу закону).

Посилаючись на те, що укладаючи договір дарування від 05.02.2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , а також укладаючи договір дарування від 20.10.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , насправді відчужувачам часток у будинку були фактично сплачені грошові кошти, які були спільними сімейними коштами позивача та її чоловіка ОСОБА_4 , позивач відповідних вимог про визнання зазначених договорів дарування удаваними і визнання дійсними договорів купівлі-продажу та вимог про переведення прав покупця на себе, не заявила. Не звертався до суду з такими вимогами і ОСОБА_4 .

Натомість заявляючи вимоги про визнання права спільної сумісної власності, відповідних належних доказів на підтвердження обставин, що грошові кошти дійсно належали позивачу, як частина у спільній сумісній власності подружжя, позивач до суду не надала, хоча тягар доведення цих обставин покладається саме на позивача.

Посилання, без надання відповідних належних доказів, про те, що ОСОБА_2 не мала офіційного доходу і тому не могла придбати нерухоме майно, що майно було придбано саме за сімейні кошти позичальника та її чоловіка, судом першої інстанції обґрунтовано не взяті до уваги, оскільки по суті є припущеннями позивача, на яких не може ґрунтуватися доказування.

При таких обставинах, суд першої інстанції набув вірного висновку про недоведеність обставин, що спірний будинок, придбаний ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 05.02.2003 року від ОСОБА_8 та від 20.10.2004 року від ОСОБА_5 в дійсності був куплений за грошові кошти, які належали позивачу і були об`єктом спільної сумісної власності позивача та її чоловіка, на що і позивач посилалася, обґрунтовуючи заявлені вимоги про визнання права спільної сумісної власності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в подальшому придбана частина будинку була реконструйована і замість договорів дарування, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на частину будинку зі збільшеною площею і, як слідство, збільшеною часткою.

Позивач посилалася у позові, що реконструкція була здійснена за спільні сімейні кошти, а також за гроші від продажу іншої квартири, яка належала позивачу.

Проте довівши факт продажу квартири АДРЕСА_3 19.10.2006 року за 19 870 грн. і додавши до позову звіт про оцінку спірного будинку загальною площею 153,2 кв. м., житловою площею 83,4 кв. м., позивач не надала належних і допустимих доказів про здійснену реконструкцію - час її проведення та обсяг і вартість виконаних робіт, про вартість придбаних будівельних матеріалів тощо.

Крім того позивач не довела, що роботи з реконструкції будинку дійсно виконувалися саме за грошові кошти, які отримані від продажу квартири, а також не довела про участь у реконструкції за рахунок їх з чоловіком спільної праці (безпосереднє виконання істотного обсягу будівельних робіт).

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя і про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності.

Враховуючи наведене судова колегія погоджується з висновком районного суду про недоведеність позивачем обставин, на які та посилалася, як на підставу задоволення заявлених вимог і про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом, що саме робота позивача на ринку давала необхідний дохід, завдяки якому було придбано і реконструйоване спірне нерухоме майно є неспроможними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами, ґрунтуються, на припущеннях і цим обставинам районним судом надано обґрунтовану оцінку, яка наведеними в апеляційній скарзі доводами зведеними виключно до переоцінки доказів, не спростовується.

Доводи апеляційної скарги про те, що за рахунок проданої нею квартири було здійснено реконструкцію спірного домоволодіння, не можуть бути взятими до уваги, оскільки цим обставинам районним судом надано належну оцінку, а зазначені в апеляційній скарзі доводи є спробою апелянта здійснити в апеляційному порядку іншу оцінку встановленим у суді обставинам без надання належних і допустимих доказів, які б спростовували висновок районного суду.

Доводи апеляційної скарги про недоведення відповідачем ОСОБА_2 наявності у неї джерела доходів, які б підтверджували її спроможність придбання нерухомості і здійснення реконструкції не можуть бути взятими до уваги, оскільки тягар доведення в даному випадку покладається саме на позивача.

Лише при наданні позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження придбання за рахунок її коштів (спільних сімейних коштів або підтвердження участю працею у придбанні та реконструкції спірного нерухомого майна) і не спростування таких доказів відповідачем у суду були б підстави для задоволення заявлених позивачем вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 23.12.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк