Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 523/15997/15-ц

провадження № 61-11054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальна установа «Дитяча міська поліклініка № 2»,

третя особа - головний лікар комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» Патраманська Катерина Іванівна ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2016 року у складі судді Бабакова В. П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року у складі колегії суддів: Ісаєвої Н. В., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», третя особа - головний лікар комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» Патраманська К. І., про стягнення суми індексації за час затримки виплати середнього заробітку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання відрахувати суми податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО), військового збору, внесків до Пенсійного фонду України за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 05 грудня 1993 року по 13 червня 2012 року перебувала у трудових правовідносинах із комунальною установою «Дитяча міська поліклініка № 2». 13 червня 2012 року згідно з наказом керівника підприємства № 136ос була звільнена «у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці» згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2014 року позивача поновлено на роботі, стягнуто компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року у розмірі 56 557,25 гривень. 14 листопада 2014 року ОСОБА_1 подала заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням, але до теперішнього часу трудову книжку не повернуто.

Посилаючись на вищевказані обставинами, позивач просила суд:

- стягнути з відповідача суму індексації на суму компенсації згідно з рішенням суду від 31 жовтня 2014 року у розмірі 13 930,24 грн;

- суму компенсації з врахуванням індексації за час вимушеного прогулу за період з 15 листопада 2014 року по 30 квітня 2016 року у розмірі 29 544,91 грн;

- суму компенсації за невикористанні відпустки за період 13 червня 2012 - 2015 роки у розмірі 6 567,54 грн;

- моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн, а всього 250 042,69 грн;

- зобов`язати відповідача здійснити відрахування суми ПДФО, військового збору, внесків до Пенсійного фонду України за період з 13 червня 2012 року по 30 квітня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 29 544,91 грн за період з 15 листопада 2014 року по 30 квітня 2016 року з відрахуванням ПДФО та військового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням індексу інфляції, суд виходив із того, що за своєю правовою природою зазначена сума середнього заробітку не вважається заробітною платою згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а є санкцією з невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення суми компенсації за невикористані відпустки за період з 13 червня 2012 року до кінця 2015 року, суд виходив із того, що згідно зі статтею 6 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, однак позивач за вищевказаний період відпрацював тільки 11 днів, а тому відсутні підстави для стягнення суми компенсації за невикористанні відпустки за вказаний період.

Відмовляючи у стягненні моральної шкоди, суд виходив із того, що позивач пропустив, передбачений статтею 233 КЗпП України трьохмісячний строк звернення до суду, заяви про поновлення строку позивач не заявляв.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відрахування ПДФО, військового збору та внесків до Пенсійного фонду України з суми компенсації у розмірі 56 557,25 грн згідно з рішенням Суворовського районного суду міста Одеса від 31 жовтня 2014 року, суд виходив із того, що зазначена сума вже сплачена та отримана позивачем.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками міського суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року, ухвалити нове рішення.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, не застосував закон, який підлягає до застосування, ухвалив рішення, яке не відповідає закону.

У грудні 2016 року представник Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» Россоха О. С. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим.

Однак, переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд у порушення вимог статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) вийшов за межі доводів апеляційної скарги та не звернув уваги, що позивач не оскаржувала рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

У червні 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 12 червня 2019 року № 681/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-11054св18 призначено повторний автоматизований перерозподіл.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 01 грудня 2003 року по 13 червня 2012 року перебувала у трудових правовідносинах із комунальною установою «Дитяча міська поліклініка № 2».

13 червня 2012 року наказом керівника підприємства № 136ос ОСОБА_1 була звільнена «у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці» згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_1 поновлено на роботі, стягнуто компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року у розмірі 56 557,25 гривень.

Наказом від 03 листопада 2014 року № 222-ос позивача поновлено на посаді сестри медичної процедурного кабінету. 14 листопада 2014 року позивач подала заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням з 14 листопада 2014 року згідно з пунктом 3 статті 38 КЗпП України.

Згідно з наказом від 11 серпня 2015 року № 179-ос ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (а. с. 158).

Відповідно до заяв ОСОБА_1 від 24 грудня 2014 року, 26 грудня 2014 року, 06 січня 2015 року, 13 січня 2015 року, 19 січня 2015 року вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про видачу трудової книжки.

Згідно з копією листа від 11 серпня 2015 року трудова книжка знаходиться у відділі кадрів комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» (а. с. 51-63).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною шостої статті 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення з комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» на її користь суму індексації на суму компенсації, стягнутої рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 31 жовтня 2014 року у розмірі 13 930,24 грн, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що індексації підлягає лише заробітна плата. Середній заробіток за час вимушеного прогулу не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати.

Крім того, суди попередніх інстанцій, встановивши обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача здійснити відрахування суми ПДФО, військового збору, внесків до Пенсійного фонду України за період з 13 червня 2012 року по 30 квітня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в цій частині є законним та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

Однак, суд касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановив порушення трудового права ОСОБА_1 бути звільненою за власним бажанням з 14 листопада 2014 року, а також їй не було видано трудову книжку у день звільнення та на час розгляду справи судами.

Згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Судом встановлено порушення трудових прав позивача, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд касаційної інстанції вважає за необхідне захисти порушене право ОСОБА_1 шляхом стягнення на її користь на відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд касаційної інстанції, враховує глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивача, та встановлені судом обставини порушення трудових прав ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягають скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», третя особа - головний лікар комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» Патраманська Катерина Іванівна , про стягнення моральної шкоди, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», третя особа - головний лікар комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» Патраманська Катерина Іванівна , про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3 000,00 (три тисячі) грн.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», третя особа - головний лікар комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» Патраманська Катерина Іванівна , про стягнення суми індексації за час затримки виплати середнього заробітку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання відрахувати суми податку з доходів фізичних осіб, військового збору, внесків до Пенсійного фонду України за час вимушеного прогулу рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило