Дата документу 13.08.2019 Справа № 334/7886/15-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/7886/15-ц

Провадження №22-ц/807/2184/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Турбіної Т.Ф. від 22 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про право власності, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Ленінському району, про відновлення меж та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

У позовній заяві просила: відновити межі земельних ділянок відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №26 від 15.08.1957 та генерального плану забудови м. Запоріжжя; зобов`язати ОСОБА_2 звільнити частину земельної ділянки спільного користування та привести її у придатний стан відповідно до даних генерального плану забудови міста шляхом перенесення паркану, який розділяє земельні ділянки № НОМЕР_2 і АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідачів моральну шкоду у сумі 50 000 грн та витрати на проведення геодезичних робіт в сумі 2 000 грн; судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2017 року за клопотанням позивача виключено з числа відповідачів ОСОБА_4 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Запорізьку міську раду і Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

У листопаді 2017 року позивач уточнила позовні вимоги шляхом звернення до суду із уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 , Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради №56/244 від 05.11.2014 «Про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 », визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014, видане на ім`я ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки кадастровий номер :04:034:0654 площею 0,0562 га, що розташована у АДРЕСА_2 , а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 17796360 від 08.12.2014, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області. Також просила усунути позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (повного демонтажу) капітального паркану, розташованого по АДРЕСА_2 , зі сторони яка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , зі сторони загального проїзду.

Просила також зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 538 кв. м, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , шляхом знесення ( повного демонтажу) капітального паркану, розташованого по АДРЕСА_2 , а саме зі сторони яка межує з земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , та зі сторони загального проїзду, та відновлення земельної ділянки до її первісного стану (розміри 25м х 25м х 20м х 4,5 м х 5м), стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 50 000 грн, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позову вказувала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2007, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-2906, позивач є власницею житлового будинку АДРЕСА_2 . Будинок розташований на земельній ділянці площею 538 кв. м, яка була закріплена за вказаним житловим будинком рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 15.08.1957 року № 26.

Згідно з даними технічної інвентаризації (технічного паспорту) на момент придбання у власність житлового будинку позивач користувалась земельною ділянкою площею 538 кв. м, що відповідало фактичному користуванню землею.

Суміжний землекористувач ОСОБА_2 без її згоди, на власний розсуд, у вересні 2013 року пересунув свій паркан у бік її земельної ділянки у двір та у провулок, забетонував стовпчики і поставив капітальний паркан на фундаменті, тим самим загородив позивачу в`їзд до її гаражу, а також проїзд до будинку, чим змінив межі користування земельної ділянки позивача і відповідно порушив її права.

Внаслідок таких дій, ширина проїзду до будинку позивача зменшилась з 5 метрів, які були встановлені раніше згідно з технічними документами до 4,15 м. Крім того, ОСОБА_2 самовільно зайняв частину проїзду загального користування (шляхом перенесення паркану і зайняття під клумбу), замість необхідних 4 м його ширина складає 3,5 м.

На час звернення до суду із позовними вимогами, замість раніше закріпленої площі землі, позивач користується площею земельної ділянки, що значно менша ніж передбачено рішенням виконавчого комітету від 15.08.1957 року №26 згідно із технічним паспортом, який був складений станом на 22.09.1989 року, що відповідає генеральному плану забудови м. Запоріжжя.

Таким чином, позивач вважає дії ОСОБА_2 з побудови капітального паркану з порушенням меж її земельної ділянки та з порушенням меж загального проїзду незаконними.

Згідно із відповіддю Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області № 1008-23.5/462 від 20.02.2017р. відповідачу ОСОБА_2 дозвільний документ на будівництво капітального паркану не надавався, що свідчить про самочинний характер будівництва капітального паркану.

Після побудови капітального паркану відповідач ОСОБА_2 всупереч існуючої процедури, без згоди суміжного землекористувача (позивачки) з порушенням раніше існуючих меж, оформив у власність (приватизував земельну ділянку), на якій розташований його будинок та незаконно зайняв частину земельної ділянки Позивача і частину загального проїзду, побудував капітальний паркан.

Запорізька міська рада, яка наділена повноваженнями щодо затвердження технічної документації та надання земельної ділянки у власність, на вказані порушення не звернула увагу, не перевірила наявність погодження меж земельної ділянки с суміжними землекористувачами, та незаконно прийняла рішення № 56/244 від 05.11.2014, яким затвердила Технічну документацію із землеустрою з невірно визначеними розмірами земельної ділянки відповідача та передав йому у власність земельну ділянку (кадастровий номер :04:034:0654 ) площею 0,0562 га (землі житлової та громадської забудови; для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка)) по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішення Запорізької міської ради від 05.11.2014р. № 56/244 було підставою для оформлення земельної ділянки, видачі Свідоцтва про право власності та реєстрації її в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Визнання відповідного рішення недійсним має наслідком визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, як правовстановлюючого документу та виключення земельної ділянки із реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи, що тривалий час позивачка вимушена поновлювати своє порушене право через суд, змушена звертатися до спеціалістів у галузі права, вистоювати довгі черги та розповідати про свої проблеми, принижуючи таким чином себе, звертаючи увагу на характер порушення, глибину та тривалість душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

У квітні 2018 року позивачем уточнено позовні вимоги, оскільки було встановлено, що 14.02.2018 ОСОБА_2 подарував своїй дочці ОСОБА_3 спірну земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок. З урахуванням вказаної обставини позивачка вказувала, що відчуження земельної ділянки було здійснено без зміни її меж, новий власник земельної ділянки відмовляється усувати порушення, які були допущені попереднім землекористувачем (власником), що зумовлює необхідність залучення нового власника в якості співвідповідача по справі.

Остаточно просила суд з наведених вище підстав:

визнати недійсним рішення Запорізької міської ради №56/244 від 05.11.2014р. «Про передачу гр. ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 »;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014р., індексний номер 30608525, видане на ім`я ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий № :04:034:0654 , площею 0,0562 га, що розташована у АДРЕСА_2 , а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 17796360 від 08.12.2014р. прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області;

скасувати запис про право власності № 24825466 внесений приватним нотаріусом Байрамовою Оксаною Михайлівною до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.02.2018р. на підставі договору дарування, серія та номер 134;

усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (повного демонтажу) капітального паркану розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме зі сторони, яка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , та зі сторони загального проїзду;

зобов`язати ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 538 кв. м, яка розташована у АДРЕСА_2 , шляхом знесення (повного демонтажу) капітального паркану розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме зі сторони яка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , та зі сторони загального проїзду, та відновлення земельної ділянки до її первісного стану ( розміри: 25м. х 25м. х 21м. х 20м. х 4,50 м х 5 м.);

стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 50 000 грн;

стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів щодо самовільного зайняття відповідачами частини земельної ділянки позивача, Запорізька міська рада діяла відповідно до закону та в межах своїх повноважень під час прийняття рішення №56/244 від 05.11.2014 року «Про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 ».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду, що земельна ділянка позивача не сформована і не належить їй на праві власності суперечать приписам ст. 377 ЦК України, а також положенням ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції на час набуття права власності на житловий будинок), ОСОБА_2 при забудові паркану порушено положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Пояснення представника Запорізької міської ради щодо погодження проекту технічної документації ОСОБА_2 всіма необхідними службами та управліннями органу місцевого самоврядування, на які послався суд в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсності, так як до матеріалів справи не були додані відповідні докази.

Документи по домоволодінню, розташованому в буд АДРЕСА_4 не витребовувалися судом із ТОВ «ЗМБТІ» і, відповідно, не досліджувалися в судовому засіданні.

Суб`єктний склад у цій справі та справі №2-4295/11, на яку посилався суд першої інстанції, є різним, крім того, обставини щодо незаконного будівництва капітального паркану та зайняття відповідачем більшої частини земельної ділянки не встановлювалися у справі №2-4295/11.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачка не має права на відповідну частину земельної ділянки, так як вона не є власником суміжної земельної ділянки є необґрунтованим, так як до неї перейшло право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Від Запорізької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивачка на момент передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не мала статусу ані власника, ані землекористувача суміжної земельної ділянки, земельна ділянка, що передавалася у власність ОСОБА_2 надавалася за рахунок земель Запорізької міської ради, та саме Запорізька міська рада, як розпорядник землями у м. Запоріжжі, приймаючи рішення про передачу її у власність погоджувала цим порушене вище питання.

Непогодження позивача із рішенням сесії міської ради щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений ст. ст. 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

У відзиві окремо наголошено на тому, що під час розгляду справи судом досліджувалися матеріали інвентаризаційних справ будинків №100, 100а та 96а, розташованих по вул АДРЕСА_4 та встановлено, що відсутні дії ОСОБА_2 , направлені на порушення прав позивача в справі. Вказаний факт підтверджено також рішенням суду від 04.04.2013р. у справі №2-4295/11, яке набрало законної сили.

Також, Запорізька міська рада просить суд розглянути апеляційну скаргу за наявними в справі матеріалами за відсутності представника Запорізької міської ради (т.3 а.с.117-118).

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

ОСОБА_2 , представники Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району до суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлялися про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України.

ОСОБА_3 надіслали заяву про розгляд справи за її відсутності. ( т.3 а.с.205).

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення позивача, її представника та представника Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 ( суміжний землевласник) без її згоди пересунув свій паркан у бік її земельної ділянки у вересні 2013 року, чим змінив межі користування земельної ділянки позивача.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановлено судом, що ОСОБА_1 належить право власності на жилий будинок АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2007 року (т.1 а.с.8).

Згідно із вказаним свідоцтвом про право на спадщину на земельній ділянці площею 517 кв. м розташовано жилий будинок - «А», розмір житлової площі - 49,2 кв. м, загальна площа - 71,5 кв. м, гараж - «Г», водопровід - «№2», паркани - «№3,6», навіс - «Е,И», ворота - «№7», зливна яма - «5».

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17129704, право власності на жилий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано ОП «ЗМБТІ» 20.12.2007 року, реєстраційний номер 11346007 (т.1 а.с.8/зворот).

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок позивача, межує із земельною ділянкою АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 - власник житлового будинку АДРЕСА_2 згідно договору дарування від 13.05.1985 року ( т.1 а.с.63-65).

Відповідно до договору дарування від 14.02.2018 року ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність як дарунок житловий будинок АДРЕСА_2 ( т.2 а.с.84-87).

Судом першої інстанції досліджувалися інвентаризаційні справи по будинкам №100 та АДРЕСА_2 , копії яких знаходяться в матеріалах справи (т. 2 а.с.230-250; т. 3 а.с.1-54).

За даними обстеження земельної ділянки АДРЕСА_2 . Медичній на 31.10.2012 року загальна площа земельної ділянки складає 548 кв. м, рішенням виконкому Запорізької міської ради від 15.08.1957 №26 за житловим будинком закріплена площа землекористування у розмірі 538 кв. м, самочинно зайнятої землі - 10 кв. м (т. 3 а.с.54).

Відповідно до Кадастрового плану земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 станом на 2014 рік площа земельної ділянки - 0,0537 га ( т.1 а..с. 9)

Згідно із відповіддю Управління Держземагенства у Запорізькому районі Запорізької області №9-28-99.3-1248/2-16 від 19.04.2016 року за даними державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) по м. Запоріжжя станом на 31.12.2015р. земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , відноситься до графи 35 - землі під одно- та двоповерховою житловою забудовою (т.1 а.с.123).

За даними обстеження земельної ділянки АДРЕСА_2 . Медичній на 26.03.2012 року загальна площа земельної ділянки складає 568 кв. м, рішенням виконкому Запорізької міської ради від 28.04.1956 №8 за житловим будинком № АДРЕСА_2 закріплена площа землекористування у розмірі 550 кв. м. Рішенням виконкому Ленінської райради від 16.05.1985 року №129/6 залишки земельної ділянки у розмірі 16 кв. м залишені у тимчасове користування співвласників (т. 2 а.с.250).

Рішенням Запорізької міської ради №56/244 від 05.11.2014 року передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку (кадастровий номер :04:034:0564 ) площею 0,0562 га (землі житлової та громадської забудови; для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)) по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.2 а.с.6).

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014 року земельна ділянка по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:034:0564 , площа 0,0562 га, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.84-85).

Відповідно до договору дарування від 14.02.2018 року ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність як дарунок земельну ділянку площею 0,0562 га в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 14.02.2018 року, реєстраційний номер 01 (т.2 а.с.80-83).

Твердження позивача про те, що вона внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 користується земельною ділянкою, площа якої менше аніж було передбачено рішенням виконкому від 15.08.1957 року №26 згідно технічного плану є неприйнятними.

Так, рішенням виконкому Запорізької міської ради від 15.08.1957 №26 за житловим будинком АДРЕСА_2 закріплена площа землекористування у розмірі 538 кв.

Як вбачається із здійсненої у грудні 2014 року кадастрової зйомки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , площа названої земельної ділянки становить 0,0537 га.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо самовільного зайняття відповідачами частини земельної ділянки позивача шляхом встановлення паркану, відповідають фактичним обставинам справи та наданим учасниками справи доказам, в тому числі дослідженими матеріалами інвентаризаційних справ по будинкам НОМЕР_2 та АДРЕСА_2 (т. 2 а.с.230-250; т. 3 а.с.1-54).

Окрім того, правомірність дій відповідача ОСОБА_2 щодо встановлення паркану вже було предметом судового спору.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2013 року в справі №2-4295/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , Управління Держкомзему Запорізької міської ради, районна адміністрація у Ленінському районі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Запорізька міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 відмовлено (т.1 а.с.136-147).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2013 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 залишено без змін (т.1 а.с.143-145).

В межах вказаної справи ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 5,00м х 4,5 м, відновивши конфігурацію земельної ділянки згідно Генерального плану земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 1957 року, пересунути паркан довжиною 6,60 м від проїзду в бік гаража літ. Г за межі її земельної ділянки на 1,10 м.

Під час розгляду вказаної позовної вимоги судами встановлено відсутність дій відповідача ОСОБА_2 , направлених на порушення прав позивача ОСОБА_1 стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Посилання апеляційної скарги на те, що судом безпідставно зазначено у судовому рішенні про дослідження матеріалів інвентаризаційної справи по будинку АДРЕСА_4 , оскільки такі документи, як вважає позивач, не вивчались, а предметом дослідження були матеріали стосовно будинку АДРЕСА_4 , не є підставою для скасування рішення суду, оскільки ці обставини не спростовують висновку суду й не впливають на правильність вирішення спору.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції помилково вказано, що земельна ділянка, на якій розташована будинок позивача є несформованим, оскільки судом не враховано положення ст.. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України, відповідно до яких до позивача у користування перейшла земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок та необхідна для його обслуговування.

Колегія суддів приходить до висновку, що такі доводи не спростовують висновків суду про відмову у задоволені позовних вимоги ОСОБА_1 з огляду на те, що нею не надано належних, допустимих, достовірних доказів про чинення перешкод відповідачем ОСОБА_2 у користуванні позивачем земельною ділянкою, відведеної для обслуговування будинку, право власності на який перейшло до позивача у порядку спадкування.

Щодо доводів позивача про незаконність приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 без згоди суміжного користувача, яким є ОСОБА_1 , з порушенням раніше існуючих меж, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

З огляду на те, що порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст. 118 ЗК України, то із вимог закону вбачається, що для приватизації земельної ділянки необхідним є встановлення та узгодження її розмірів.

Відповідно до норм ст. 55 Закону України «Про землеустрій» №858-IV від 22 травня 2003 року встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, в тому числі, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Відповідно до п. б ч. 2 ст.198 ЗК України, кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок.

При цьому ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документу - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося.

Крім того слід зауважити, що розділом II Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року не вимагає обов`язкового складання та підписання Акту узгодження меж земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Таким чином, підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, тому слід вважати, що спір про право, у випадку не підписання акту погодження меж, відсутній.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Будь-яких доказів того, що Запорізька міська рада діяла поза межами своїх повноважень, з порушеннями вимог закону під час прийняття оспорюваного рішення №56/244 від 05.11.2014 року «Про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 , як позовна заява, так і апеляційна скарга не містять.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок передачі у власність відповідачу земельної ділянки не відбулось порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту шляхом визнання недійсним рішення Запорізької міської ради №56/244 від 05.11.2014 року та свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_2 на підставі цього рішення, а також скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність суду висновків суду не впливають та їх не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки та на законність рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова