ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5964/19 Справа № 209/1270/18 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним майном подружжя та розподіл майна подружжя, набутого в період шлюбу, визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру та стягнення вартості майна в порядку поділу майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним майном подружжя та розподіл майна подружжя, набутого в період шлюбу, визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення, мотивуючи його тим, що з 26 грудня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час знаходження у шлюбі вони за спільні грошові кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що зважаючи на те, що у неї з чоловіком були довірчі відносини вона погодилась на те щоб договір купівлі-продажу вказаної вище квартири був оформлений на ім`я чоловіка, їх родина постійно проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі.

Зазначала, що сімейне життя з ОСОБА_2 не склалося через його протиправну поведінку, у зв`язку з чим вона вимушена була забрати дітей та піти з їхньої квартири до будинку своїх батьків.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку вирішити спір стосовно квартири, яка фактично є спільним майном подружжя, так як була придбана за спільні грошові кошти, ОСОБА_2 відмовляється, що порушує її права та права її дітей, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 придбаною в період шлюбу та визнати за нею право власності на 2/3 вказаної квартири.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру та стягнення вартості майна в порядку поділу майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 26 грудня 2014 року перебуває з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей, на утримання яких він щомісячно надає грошові кошти у розмірі 3.881 грн.98 коп.

Вказував, що у період шлюбу, а саме 04 травня 2017 року, ними у спільну власність було придбано автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який ОСОБА_1 було відчужено без його згоди.

Зазначав, що 21 липня 2016 року він здійснив продаж подарованої йому 26 грудня 2014 року квартири, та того ж дня за набути грошові кошти купив квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що квартира є його особистою приватною власністю, а автомобіль, який був спільним майном подружжя, було продано без його згоди, просив суд ухвалити рішення, яким визнати на ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та постановити нове, яким визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власність ОСОБА_2 1/3 частини даної квартири.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно визнав квартиру особистою власністю ОСОБА_2 , зазначала, що квартира є спільним майно подружжя, яка була придбана за спільні кошти, що вбачається з п.7 договору купівлі-продажу спірної квартири.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних ОСОБА_1 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2014 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено актовий запис №769 (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,10).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2016 року ОСОБА_2 було передано у власність ОСОБА_7 квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 , загальною площею - 53,2 кв.м, житловою площею - 30,4 кв.м. Сторони домовились про те, що продаж вчиняється за 54.523 грн. (а.с.40)

22 липня 2016 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як продавцями, з одного боку, та ОСОБА_2 , як покупцем, з другого боку, було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_2 передано у власність квартиру, яка розташована в АДРЕСА_3 , загальною площею - 87,3 кв.м, житловою площею - 56,2 кв.м. Сторони домовились про те, що продаж цей вчиняється за 43.765 грн. (а.с.12)

Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї №1/38110 від 23 листопада 2017 року, виданої ТОВ "ЄРЦ КП", у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_3 , донька - ОСОБА_4 (а.с.11).

Згідно звіту про оцінку майна, затвердженого директором ТОВ "Віконт-Консалдінг" від 22 червня 2018 року, оціночна вартість без ПДВ житлової чотирикімнатної квартири, розташованої у АДРЕСА_3 , складає 264.729 грн. (а.с.41).

Згідно Витягу з протоколу №03 засідання комісії з питань захисту прав дитини Петриківської райдержадміністрації було прийнято рішення, яким було встановлено для батька ОСОБА_2 наступні часи побачень: першої та третьої суботи та неділі місяця. Для старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері за місцем

проживання батька з 10-00 години суботи до 19.00 години неділі. З малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один раз на тиждень терміном на три години в присутності матері (а.с.42).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що квартира набута ОСОБА_2 за особисті грошові кошти, а отже вона є його особистою приватною власністю, а стосовно спірного автомобіля, про компенсацію вартості якого ставив питання ОСОБА_2 , прийшов до висновку, що ним не доведено, що його було набуто в період шлюбу за спільні сумісні грошові кошти подружжя.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог стосовно спірної квартири у зв`язку з наступним.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по даній справі, колегія суддів вважає, що спірна квартира була набута на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2016 року, в пункті 7 якого зазначено, що покупець ОСОБА_2 свідчить про те, що набуває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу у даному випадку не спростована, а підтверджується самим договором купівлі продажу квартири.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , стосовно наявності правових підстав для визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири є хибними.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, оскільки наведені скаржником доводи не передбачені ст.70 СК України.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмові в зустрічному позові ОСОБА_2 .

Згідно із положеннями ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають частковому стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 у розмірі 1.985 грн.46 коп. з врахуванням пропорційності заявлених та задоволених вимог, а також з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судові витрати у розмірі 1.842 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним майном подружжя та розподіл майна подружжя, набутого в період шлюбу, визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення, в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру та стягнення вартості майна в порядку поділу майна подружжя та в частині вирішення судових витрат скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним майном подружжя та розподіл майна подружжя, набутого в період шлюбу, визнання права власності на 2/3 частини житлового приміщення задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 87,3 кв.м, житловою площею - 56,2 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 87,3 кв.м. житловою площею - 56,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 87,3 кв.м, житловою площею - 56,2 кв.м.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1.985 грн.46 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 1.842 грн.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.