Постанова

Іменем України

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 541/1716/17

провадження № 61-39291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

відповідачі: Миргородська міська радаПолтавської області, Держава Україна в особі Верховної Ради України,

треті особи: Професійно-технічне училище № 44 міста Миргорода, Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління Миргородської міської ради, Міністерство освіти і науки України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2018 року у складі судді Андрущенко-Луценко С. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів:

Прядкіна О. В., Абрамова П. С., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Миргородської міської ради, Держави Україна в особі Верховної Ради України, треті особи: Професійно-технічне училище № 44 міста Миргорода, Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління Миргородської міської ради, Міністерство освіти і науки України, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що перебуваючи у трудових відносинах з Професійно-технічним училищем № 44 міста Миргорода та потребуючи поліпшення житлових умов, їй видано ордер від 13 листопада

2006 року № 137 на сім`ю з двох осіб у складі: її та доньки ОСОБА_2 , на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 39,1 кв. м, яке складається з трьох кімнат.

На підставі рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради

від 25 жовтня 2006 року № 419, Миргородською міською радою видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Державою Україна в особі Верховної Ради України та проведено реєстрацію такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

27 червня 2013 року Миргородською міською радою (тридцять четверта сесія шостого скликання) прийнято рішення № 16, про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода будівлі корпусу АДРЕСА_1 та передачу зазначеного об`єкту на баланс Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління міської ради.

Посилаючись на те, що її звернення щодо приватизації займаного жилого приміщення не вирішено, з моменту набуття права володіння спірною квартирою сплинуло понад 10 років, вона за власні кошти здійснила у ній ремонт та переобладнання, а інші особи не претендували на займане нею приміщення, власник зазначеного нерухомого майна не виконував обов'язку щодо його утримання, тим самим фактично відмовився від свого права власності, ОСОБА_1 просила визнати за нею та її донькою ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про власника цього майна - Державу Україна в особі Верховної Ради України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від

15 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що набуття у власність житлового приміщення державного чи комунального житлового фонду відбувається відповідно до норм житлового законодавства, і на такі правовідносини не поширюються положення статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, чи власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, тоді як спірна квартира є власністю Держави Україна в особі Верховної Ради України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 лютого

2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скаргаОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2018 року і постанову Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що з моменту вселення у спірну квартиру, їй як наймачу не було відомо про її фактичного власника, оскільки жодна юридична особа не виявляла інтерес до зазначеного нерухомого майна, не реалізовувала права власника щодо спірної квартири та не несла тягар її утримання відповідно до статті 322 ЦК України, тому вона та неповнолітня ОСОБА_2 , як такі, що користуються спірною квартирою понад 10 років, є її добросовісними набувачами у розумінні статті 344 ЦК України.

Ураховуючи, що набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ними володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях, а у реалізації права на приватизацію спірного житлового приміщення їй було відмовлено, з посиланням на те, що вказане питання буде вирішено після завершення роботи комісії з прийому-передачі будівель Професійно-технічного училища № 44 міста Миргорода у комунальну власність, заявник вважала, що суди попередніх інстанцій не мали визначених законом підстав для відмови у захисті її права власності на житло з формальних підстав.

Крім того, вирішуючи спір суд першої інстанції не зауважив, що у запереченні на позовну заяву, представник Верховної Ради України посилався на те, що Верховна Рада України не є належним відповідачем до заявлених до неї позовних вимог, та безпідставно не вирішив питання про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кабінету Міністрів України, що суттєво вплинуло на законність оскаржуваного судового рішення.

У відзиві на касаційну скаргу представник Верховної Ради України просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 - без задоволення. Зазначав, що обставини порушеного цивільно-правового спору свідчать про відсутність юридичного складу правопорушення, необхідного для задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Верховної Ради України.

Вказував на те, що у зв`язку із втратою чинності Закону України «Про власність», частина перша статті 32 якого передбачала, що суб`єктом права загальнодержавної власності є держава в особі Верховної Ради України, належне представництво інтересів держави у даній категорії справ, відповідно до чинного законодавства (Закон України «Про управління об`єктами державної власності»), мають здійснювати Кабінет Міністрів України та уповноважені органи виконавчої влади.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Виконавчого комітету Миргородської міської ради від 30 листопада 2005 року № 712 Миргородському професійно-технічному училищу № 44 дозволено переобладнати частину будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 під житлові квартири для громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Зобов`язано Миргородському професійно-технічному училищу № 44 розробити проектну документацію та погодити її у встановленому законом порядку.

Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради № 421

від 25 жовтня 2006 року затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом квартири АДРЕСА_1 Професійно- технічного училища № 44 міста Миргорода (квартиронаймач ОСОБА_1 ) після переобладнання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради

від 25 жовтня 2006 року № 419, 27 жовтня 2006 року Миргородською міською радою видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Державою Україна в особі Верховної Ради України та проведено реєстрацію такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

13 листопада 2006 року ОСОБА_1 , яка перебувала у трудових відносинах з Професійно-технічним училищем № 44 міста Миргорода, видано ордер № 137 на сім`ю з двох осіб у складі: ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 на право зайняття жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 39,1 кв. м, яке складається з трьох кімнат.

Рішенням тридцять четвертої сесії шостого скликання Миргородської міської ради від 27 червня 2013 року № 16, прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода будівлю корпусу АДРЕСА_1 . Розпорядженням Миргородського міського голови від 03 липня 2013 року № 114-р «Про створення комісії для прийому-передачі будівель», створено комісію на виконання рішення міської ради про передачу зазначеного об`єкту на баланс Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління міської ради.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесено набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331 ЦК України), набувальна давність (стаття 344 ЦК України), на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України), у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (стаття 345 ЦК України) та у порядку спадкування за законом чи заповітом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, що: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервний строк володіння ним.

Аналіз поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суди першої та апеляційної інстанції обгрунтовано виходили з того, що правовою підставою набуття ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 , є ордер від 13 листопада 2006 року № 137, виданий Професійно-технічним училищем № 44 міста Миргорода, на право вселення до зазначеного житлового приміщення, тобто їх володіння спірним житловим приміщення спирається на певну правову підставу (законне володіння), що виключає можливість визнання за ними права власності на вказане майно за набувальною давністю.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради від 25 жовтня 2006 року № 419, станом на дату видачі позивачу ордеру на спірне жиле приміщення, зазначена квартира на праві загальнодержавної власності належала Державі Україна в особі Верховної Ради України, а тому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що їй не було відомо хто є власником такого нерухомого майна, не мають правового значення для вирішення спору.

Вказуючи на необгрунтованість заявлених позивачем вимог про набуття права власності на спірне майно у визначений нею спосіб - шляхом визнання за нею та її донькою права власності за набувальною давністю, суди попередніх інстанцій правильно зауважили, що зазначене не позбавляє ОСОБА_1 права на звернення у передбаченому законом порядку до відповідного органу приватизації із заявою про набуття права власності на спірне житлове приміщення у порядку приватизації.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі Кабінету Міністрів України, як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, який уповноважений відповідно до закону на представництво інтересів держави у відносинах щодо здійснення управління об`єктами державної власності, не свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому зазначені доводи не є підставою для скасування законного та обгрунтованого судового рішення з формальних підстав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну оцінку зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 15 лютого

2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак