328/2841/19
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

24 грудня 2019 року м.Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Коваленка П.Л., за участю секретаря судового засідання Баздирь О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Мелітопольська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету позову ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу «Про конфлікт інтересів»,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Мелітопольська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу «Про конфлікт інтересів».

Ухвалою судді Токмацького районного суду від 26.11.2019 зазначений позов був прийнятий до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи; як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_2 .

Позивач та його представник, які про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Третя особа та представник відповідача, які також про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.175 ЦПК України.

За приписами п.п.4,5 ч.2, ч.6 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Позивач, як на підставу свого звернення до суду, посилається на порушення відповідачем його конституційних та трудових прав, передбачених ст.ст. 1-5-1, 141, 149, 150, 221, 233, 237, 237-1 КЗпП України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що статтями 1- 5-1 КЗпП врегульовані загальні положення Кодексу законів про працю України.

Статтею 141 КЗпП передбачені обов`язки власника або уповноваженого ним органу, відповідно до яких власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Яким чином відповідачем наказом від 26.07.2019 порушені визначені в ст.141 КЗпП його обов`язки та які саме, відповідачем не назначено взагалі.

Статтями 149 та 150 КЗпП передбачені порядок застосування та оскарження дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст.147 КЗпП, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Позивачем не зазначено, яке саме дисциплінарне стягнення на нього було накладено відповідачем та не надано будь-яких доказів щодо того, ким, коли та з яких підстав до нього було застосовано дисциплінарне стягнення відповідно до КЗпП України; клопотань щодо витребування від відповідача необхідних доказів також заявлено не було.

Також, як на підставу звернення до суду саме в порядку вирішення трудового спору, позивач посилається на ст.ст.221 КЗпП (Органи, які розглядають трудові спори) та ст.233 КЗпП (Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів), зазначаючи, що саме відповідно до ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що категорії трудових спорів, які підлягають безпосередньому розгляду у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах, визначені в ст.232 КЗпП, відповідно до якої, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав;

6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу:

1) працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації;

2) молодих спеціалістів, які закінчили вищий навчальний заклад і в установленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію;

3) вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину з інвалідністю, а одиноких матерів (батьків) - при наявності дитини віком до чотирнадцяти років;

4) виборних працівників після закінчення строку повноважень;

5) працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу;

6) інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір.

Щодо посилань позивача на ст.237 КЗпП (Покладення матеріальної відповідальності на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника) та ст. 237-1 КЗпП (Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди), то суд зазначає, що позивачем підстави матеріальної відповідальності роботодавця при зверненні до суду з вищезазначеним позовом, розмір такого відшкодування також не зазначені.

Суд враховує, що згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором.

Тобто, хоча вибір способу захисту права належить позивачеві, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, проте вони повинні бути визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Таким чином, звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів.

Отже спір, що виник між позивачем та відповідачем, слід розглядати в межах цивільно-правових відносин, а не як трудовий спір.

Враховуючи викладене, позивачу, на виконання вимог п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України необхідно зазначити, якими доказами підтверджується факт порушення його прав (та яких саме прав) винесенням відповідачем наказу від 26.08.2019 «Про конфлікт інтересів» та, на виконання вимог ч.5 ст.177 ЦПК України, додати такі докази до позовної заяви, або зазначити чи вживалися заходи забезпечення доказів до подання позовної заяви (п.7 ч.3 ст.175 ЦПК), а також, чи наявні докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (п.8 ч.3 ст.175 ЦПК).

Відповідно до ч.11 ст.187 ЦПК України, суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, передбачених ст.ст.175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Таким чином, позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням позивачеві строку на усунення вищезазначених недоліків.

Керуючись ст.ст.175, 177, 187 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Мелітопольська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету позову ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу «Про конфлікт інтересів», - залишити без руху.

Надати позивачу строк п`ять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ухвалі суду недоліків.

Роз`яснити позивачу, що у випадку не усунення зазначених недоліків у встановлений строк, позовна заява залишається без розгляду.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: