Номер провадження: 22-ц/813/3332/19
Номер справи місцевого суду: 502/922/18
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову, позивач зазначала, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з 10.09.2009 року зареєстровані син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та невістка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сином та невісткою розірвано.

Фактично відповідач в зазначеному будинку не проживає з 2013 р., проте комунальні послуги на неї нараховуються.

Позивач є людиною похилого віку, ніде не працює та не може оплачувати комунальні платежі у надмірних розмірах.

У зв`язку з тим, що позивач є власником житлового будинку, а відповідач в будинку більше не проживає, просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідач надала відзив на позовну заяву позивача, в якому зазначила, що в даному будинку, крім неї, зареєстрований ще малолітній син відповідача, онук позивача. Проте, позивач навмисно створює перешкоди відповідачеві у користуванні будинком. Так, у березні 2013 р. після чергової сварки з колишнім чоловіком, сином позивача, ОСОБА_3 , останній вигнав її з дитиною з дому. Оскільки в селі роботи не було, а батько дитини матеріально не допомагав, вона вимушена була поїхати до м. Одеса на заробітки. У серпні 2013 р. вона повернулась додому в село, проте, ні її, ні її сина, до вищевказаного будинку не впустили. Крім того, замки на вхідних дверях до житлового приміщення були замінені та доступу до житлового будинку не було.

Оскільки іншого житла відповідач з сином (онуком позивача) не мають, просила відмовити позивачу у задоволені вимог.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням у зв`язку з безпідставністю, суд першої інстанції виходив з того, що:

-реєстрація права власності позивача на нерухоме майно - житловий будинок, в якому зареєстровано місце проживання відповідача, була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення на підставі рішення суду, тому вона є власником відповідного нерухомого майна;

-в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на положення ст. 391 та ч.2 ст. 405 ЦК України;

-відповідач вселялася в житло у якості члена сім`ї власника житла, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні;

-відповідач має намір проживати у житлі позивача, в якому зареєстроване її місце проживання та проживання її неповнолітньої дитини, проте через поважні причини - неприязні стосунки та вчинення позивачем перешкод, вона не має можливості проживати у ньому, у зв`язку з чим змушена проживати в іншому місці (періодично у своєї матері або на зйомній квартирі під час перебування на заробітках в м. Одесі).

Такий висновок районного суду відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 20.08.2009 року (а. с. 4);

-згідно з рішенням Кілійського районного суду Одеської області № 2-456/08 від 16.07.2008 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 (а. с. 6);

-згідно з домовою книгою на житловий будинок в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані у даному будинку з 10.09.2009 року (а. с. 10-13);

-рішенням Кілійського районного суду Одеської області № 502/3131/13-ц від 17.12.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, не визначено, вбачається наявність спору між батьками щодо місця мешкання неповнолітньої дитини (а. с. 14);

-згідно з актом депутата Шевченківської сільської ради від 06.02.2018 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 1983 року народження, невістка ОСОБА_2 1986 року народження, онук - ОСОБА_4 , 2005 року народження. З дружиною ОСОБА_2 знаходяться в розлученні з 2013 року та за данною адресою вона не проживає (а. с. 15);

-згідно з довідкою Шевченківської сільської ради Кілійського району № 3461 /02.01.23 від 11.10.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 , але за даною адресою не проживає з 2013 року (а. с. 16);

- відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05.07.2005 року Виконкомом Шевченківської сільської ради Кілійського району Одеської області, запис акта про народження № 33 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 53);

- згідно з довідкою Шевченківської сільської ради Кілійського району № 2611 /02.01.23 від 28.08.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_4 2005 року народження, дійсно зареєстровані по АДРЕСА_1 , з 10 вересня 2009 року (а. с.54).

Згідно з поданим до суду першої інстанції відзивом на позовну заяву відповідач зазначила про те, що після чергової сварки у березні 2013 році син позивача та на той час чоловік відповідача ОСОБА_3 вигнав її разом з дитиною з будинку АДРЕСА_1 . Оскільки колишній чоловік не забезпечував потреби дитини та відмовився допомагати відповідачу, а на селі роботи не було, вона лишила дитину у своєї матері і вимушена була поїхати на заробітки до м. Одеси. Коли вона повернулася із заробітків у серпні 2013 року, потрапити додому не змогла, оскільки ОСОБА_3 замінив замки вхідних дверей, а позивач фактично схвалювала такі дії ОСОБА_3 до відповідача. У грудні того ж 2013 року вона за судовим рішенням розірвала шлюб з ОСОБА_3 . Вона усно зверталася до позивача і до колишнього чоловіка з проханням дозволити їм з дитиною проживати у спірному будинку, але ОСОБА_1 категорично відмовилася у присутності свідків надати їй нові ключі від вхідних дверей.

В судовому засіданні відповідач пояснила, що вона до останнього не зверталася до суду не бажаючи загострювати конфлікт з позивачем, яка незважаючи на негативне відношення до відповідача, разом з тим певний час приділяла увагу вихованню та навчанню дитини - її внука, коли відповідач була на заробітках.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як закріплено частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Суд першої інстанції встановивши зазначені обставини, набув обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав як власника нерухомого майна відповідачем або можливість такого порушення в майбутньому, з урахуванням того, що іншого придатного для проживання житлового приміщення у відповідача немає, а відповідач має намір проживати у житлі позивача, в якому зареєстроване її місце проживання та проживання її неповнолітньої дитини, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод не має можливості проживати у ньому в зв`язку з чим змушена періодично проживати у іншому житлі.

Також заслуговують на увагу і пояснення відповідача, що у зв`язку з ненаданням допомоги на утримання дитини та відсутністю роботи в селі, вона вимушена самостійно заробляти гроші в м. Одесі для утримання дитини.

Крім того, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач до відзиву на апеляційну скаргу додала акт депутата Кілійської міської ради від 12.09.2018 року ОСОБА_5 , зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 у зв`язку з тяжким матеріальним станом вимушена була виїхати на заробітки до м. Одеси та залишити неповнолітнього сина своїй матері ОСОБА_6 . Після повернення додому за адресою: АДРЕСА_1 з`ясувалося, що замки вхідних дверей замінені та доступ до житла відсутній, що засвідчено дядьком відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 та двома сусідами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а. с. 115).

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення про відмову в задоволенні позову, дійшов правильного висновку, що позивач не навів належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та з урахуванням усіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України не довів своїх позовних вимог.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки зводяться виключно до переоцінки доказів, яким судом надано належну правову оцінку і висновку районного суду не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 18.12.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк