Житомирський апеляційний суд
Категорія 21 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

за участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г.

у цивільній справі №295/13985/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна, ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом. Просив розірвати договір довічного утримання укладений 15.12.2008 р. між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №4554; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання та повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,52 кв. м., в тому числі жилою площею 17,7 кв.м., визнавши за ним право власності на вказану квартиру та скасувавши обтяження на нерухоме майно; стягнути судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 15.12.2008 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі за №4554. За умовами укладеного договору позивач передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї жилої кімнати та службових приміщень загальною площею 31,52 кв.м., в тому числі жилою площею 17,7 кв.м. У відповідності до п.п.5,6 договору ОСОБА_3 зобов`язувалася довічно повністю утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в їх безкоштовному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в 300 (триста) гривень щомісячно. Договір довічного утримання було укладено у зв`язку з тим, що позивач є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги. Однак, після укладення договору довічного утримання відповідач жодного разу не здійснювала оплату матеріального забезпечення, а зараз взагалі не навідується. Протягом всього часу дії договору довічного утримання ОСОБА_3 не забезпечувала його харчуванням, доглядом та необхідною допомогою. У зв`язку з невиконанням своїх обов`язків набувачем по договору, позивач змушений звернутися до суду з позовом про розірвання договору.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 березня 2019 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 15.12.2008 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №4554.

Скасовано обтяження на нерухоме майно та повернуто ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,52 кв.м., в тому числі жилою площею 17,7 кв.м., визнавши за ним право власності на вказану квартиру. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн.

У поданій через свого представника ОСОБА_4 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що ухвалюючи рішення про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції незаконно та без будь-якого обґрунтування порушив права ОСОБА_1 , бо не врахував її майнові права на спірну квартиру, яка до укладання договору із відповідачем належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Внаслідок цього при розірванні договору судом ОСОБА_1 була необґрунтовано позбавлена і утримання на підставі договору, і права на належну їй частку в спільній сумісній власності на спірну квартиру. Крім того вказує, що спірний договір був укладений в інтересах сім`ї, як чоловіка так і дружини, тому питання розірвання такого договору укладеного щодо спільної сумісної власності подружжя виходить за межі особистих прав позивача.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15.12.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4554 (а.с.11-12).

Відповідачка є донькою позивача.

Відповідно до п.1 договору, відчужувач передає у власність набувача, а набувач приймає квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п.2 договору, набувач квартири приймає участь, у відповідності до площі, що займає, у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі капітальним, всього будинку, утримання прибудинкової території.

Відповідно до п.3 договору, оцінка відчужуваної квартири встановлена сторонами в 23 363,00 грн.

Згідно з п.5 договору, ОСОБА_3 , зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігши в їх безкоштовному користуванні вказану квартиру.

Відповідно до п.6 договору, вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в 300 грн. щомісячно.

20.09.2018 року позивач направив відповідачці пропозицію щодо досудового врегулювання спору, де зазначено, що протягом всього часу дії договору довічного утримання відповідачка не забезпечувала останнього харчуванням, доглядом та необхідною допомогою. Він самостійно забезпечує себе продуктами харчування, оплачує комунальні послуги, тому змушений звернутися до суду про розірвання договору довічного утримання (а.с.113).

Вирішуючи спір та задовольняючи вимоги позивача про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 в повному обсязі не виконувала умови договору.

Відповідачка ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила, а тому законність рішення перевіряється в межах доводів апеляційної скарги, поданої третьою особою у справі ОСОБА_1 .

Так, у ст.744 ЦК визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Згідно зі ст.610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п.1 ч.1 ст.755 ЦК договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Тлумачення п.1 ч.1 ст.755 ЦК свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Аналогічні положення містяться у п.7 договору.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач набув право власності на спірну квартиру в період шлюбу з ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 15.03.1996 року.

Оскаржуючи рішення в даній справі, ОСОБА_1 посилається на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим вважає, що судом порушено її майнові права.

Проте, такі доводи не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Так, у статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним.

Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обов`язку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України).

Одночасно відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства у своїй сукупності зумовлює висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (чч.1-3 ст.12 ЦПК).

Відповідно до ст.89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, всупереч наведеним нормам процесуального права, апелянт не надала доказів про визнання квартири, переданої за договором довічного утримання її чоловікові - позивачу у справі, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ці обставини позивач заперечує.

З`ясування цього питання в межах розгляду даної справи виходить за межі вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апелянта заслуговували б на увагу у разі заявлення вимог про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте, таких вимог в цій справі не заявлено.

За наведених обставин та за умови неоскарження відповідачеою рішення в даній справі апеляційний суд не вбачає достатніх законних підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині вимог про розірвання договору довічного утримання та повернення сторін договору у попередній стан.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що визнаючи за позивачем право власності на спірну квартиру, суд позбавив ОСОБА_1 в подальшому оспорювати таке право.

Крім того, таке визнання є зайвим, оскільки права позивача відновлені судом в межах вимоги про застосування наслідків розірвання договору та повернення квартири позивачеві.

За наведених обставин рішення суду підлягає скасуванню лише в частині вимог про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру з ухваленням нового рішення - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 березня 2019 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 26.12.2019 року.