Дата документу 20.08.2019 Справа № 311/3752/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/3752/18 Головуючий у 1 інстанції: Задорожко Д.А.
Провадження № 22-ц/807/2286/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південної міжрегіональної філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси».

Під час розгляду справи уточнив позовні вимоги та зазначив в якості співвідповідача ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (далі - ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси»).

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначив, що 14 травня 2018 року він був прийнятий на посаду охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. В той же день його було ознайомлено з посадовою інструкцією, в якій місцем роботи зазначено: місто Запоріжжя, вулиця Сикорського, 478 . 14 травня 2018 року відповідач уклав з ним договір про повну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей, отриманих на зберігання саме на спецмайданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сикорського, 478.

З умовами його праці, Правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, до початку роботи він роботодавцем ознайомлений не був.

З часу його прийняття на роботу до липня 2018 року він працював за вказаним вище місцем роботи - вул. Сикорського, 478, м. Запоріжжя, дотримуючись графіка - доба через три.

14 липня 2018 року начальник дільниці ОСОБА_2 усно повідомив йому, що з 16 липня 2018 року, за наказом керівництва, його переведено працювати на стоянку за адресою: вул. Матросова, 29 в місті Запоріжжі, зі зміною графіка роботи - на п`ятиденний робочий тиждень. З таким наказом він на час звернення до суду не ознайомлений.

Вважав, що роботодавець у незаконний спосіб змінив його місце роботи та графік роботи, що є порушенням положень ст.31 КЗпП України. Жодного попередження від відповідачів про зміну істотних умов його праці за два місяці, до липня 2018 року, він не отримував та не був ознайомлений з ними на час звернення до суду. Також він та відповідачі не складали та не підписували жодних змін та доповнень до договору про повну матеріальну відповідальність.

Зміна його місця роботи та графіка роботи була проведена відповідачами з порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України, що встановлено при проведенні перевірки Головним управлінням Держпраці у Херсонській області.

14 серпня 2018 року начальником відділення м. Запоріжжя Тарадай Н.В. на адресу директора Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» Єфіменка О . А . було складено акти про його відсутність на робочому місці по вул. Матросова, 29, в м. Запоріжжя без поважної причини: 07 серпня 2018 року з 16.45 год. до 18.00 год. впродовж робочого дня; 09 серпня 2018 року по вул. Матросова, 29 м. Запоріжжя з 14.45 год. до 18.00 год.; 14 серпня 2018 року по вул. Матросова, 29 м. Запоріжжя з 10.30 год. до 11.00 год. Також було зазначено, що він був відсутній і на робочому місці по вулиці Сикорського,478 в м. Запоріжжя 07, 09 та 14 серпня 2018 року, з 09 год. до 18 год. Вважав акти сфальсифікованими.

27 серпня 2018 року відповідачем ДП Міністерства внутрішніх справ «Інформ-Ресурси» було видано наказ №40-к про оголошення йому догани за порушення трудової дисципліни, який є незаконним.

У зв`язку з незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності та порушеннями трудового законодавства йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у значних моральних стражданнях та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, звернення за судовим захистом своїх прав, завдані шкоди його авторитету серед співробітників та родичів, погіршення його трудової репутації. Крім того, він перебуває у психоемоційному перевантаженні, оскільки не може реалізувати своє право на працю на зручних для нього умовах. Розмір завданої йому моральної шкоди він оцінює в 5 000 грн.

04 вересня 2018 року він написав заяву про незгоду з порушеннями трудового законодавства та вказав, що буде працювати на своєму робочому місці по вул. Сикорського, 478 з дотриманням затвердженого графіка. 05 вересня 2018 року роботодавцем йому надано нову посадову інструкцію, яку він підписав. В ній з п.2.1. вилучено лише «вул. Сикорського, 478», в іншому текст інструкції лишився незмінним.

20 вересня 2018 року він звертався до відповідача з заявами: про надання відпустки без збереження заробітної плати на 24, 25, 26 вересня 2018 року, однак відпустку йому не надали.

Відповідно до наказу філії №44 від 21 вересня 2018 року про скорочення штату працівників, з яким він був ознайомлений особисто під підпис 24 вересня 2018 року, посада охоронника підлягає скороченню.

24 вересня 2018 року він звернувся до керівника Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» із заявою про звільнення його з роботи з 29 вересня 2018 року (останній робочий день) на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та просив здійснити повний розрахунок, в тому числі з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП. Причиною звільнення вказав: систематичне порушення роботодавцем та недотримання законодавства про працю, укладеного з ним трудового договору, а саме: зміну умов праці без його погодження; неправильне нарахування заробітної плати та обліку відпрацьованого робочого часу; невиплати чи затримки виплат по лікарняним листам; незаконне винесення догани; перешкоджання в отриманні ним медичної допомоги; перешкоджання в оскарженні та отриманні ним правової допомоги; порушення ст. 29 КЗпП.

Листом Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» від 27 листопада 2018 року №439 його повідомлено про те, що його посада скорочена, відповідно до наказу №44 від 21 вересня 2018 року, останнім робочим днем було 26 листопада 2018 року.

Оскільки з 01 жовтня 2018 року до 24 листопада 2018 року він не з`являвся на роботі та 26 листопада 2018 року не отримав трудову книжку, йому запропоновано особисто отримати трудову книжку впродовж 14 днів у Запорізькому відділенні за адресою: м. Запоріжжя пр. Соборний,158-б.

Вважав, що він мав право на звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України з формулюванням причини звільнення у трудовій книжці «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю за ч.3 ст.38 КЗпП України» та отримання при цьому грошової виплати відповідно до ст.44 КЗпП України. Проте у зв`язку зі звільненням його з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, порушено його право і на отримання вказаної грошової виплати.

Кількість днів вимушеного прогулу становить 57 календарних днів, 40 робочих днів. Загальна сума заробітку за час вимушеного прогулу становить 7 081 грн. 20 коп.

На підставі зазначеного просив

- визнати незаконним та скасувати наказ № 40-к від 27 серпня 2018 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани;

- змінити формулювання причини його звільнення з посади охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, відповідно до наказу №44 від 21 вересня 2018 року Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», на звільнення «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України»;

- стягнути з відповідачів на його користь: суму заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2018 року по день звільнення - 26 листопада 2018 року в сумі 7 081 грн. 20 коп.; невиплачену при звільненні вихідну допомогу - 11 152 грн. 86 коп.; 5 000 (п`ять тисяч) грн. - відшкодування моральної шкоди, всього 23 234 грн. 06 коп. та судові витрати.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси».

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року позов задоволено частково.

Наказ № 40-к від 27 серпня 2018 року директора Південної міжрегіональної філії Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» про оголошення догани ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», зі звільнення за пунктом 1 частини 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, відповідно до наказу Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» № 44-к від 26 листопада 2018 року, на звільнення з 29 вересня 2018 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Стягнуто з ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» на користь ОСОБА_1 11 152 грн. 86 коп. в якості вихідної допомоги, 2000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а всього 13 152 грн. 86 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» на користь ОСОБА_1 1 811 грн. 34 коп. в якості судового збору та 3000 грн. в якості витрат на професійну правничу допомогу, а всього 4 811 грн. 34 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не з`ясував всіх обставин справи, що мають істотне значення, та не надав їм належної оцінки та,посилаючись на звільнення з 26.11.2018 року, не оформлення трудової книжки, необґрунтоване зменшення розміру моральної шкоди та компенсації витрат на правничу допомогу, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (частина 3 статті 32 КЗпП України).

Статтею 36 КЗпП України закріплені підстави для припинення трудового договору. Серед підстав є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39 КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина 3 статті 38 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених в ст.38 КЗпП України, а саме внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівнику при звільненні виплачується вихідна допомога у розмірі - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 61-1398св18.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ «Інформ-Ресурси». В той же день позивача ознайомлено з посадовою інструкцією, затвердженою директором Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ «Інформ-Ресурси» Єфіменком О.А. , згідно з якою місцем роботи позивача зазначено: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського , 478 (а.с. 88, 90-93).

Пунктом 2.1. посадової інструкції ОСОБА_1 передбачено обов`язок позивача здійснювати цілодобовий візуальний контроль за цілісністю транспортних засобів, які зберігаються на спеціальному майданчику за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сикорського, 478.

В той же день відповідачем підписано з ОСОБА_1 договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого він взяв на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей, отриманих на зберігання на спецмайданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478; строк дії договору - з 14 травня 2018 року протягом всього періоду роботи працівника на посаді. Пунктом 5.1 договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться тільки за згодою сторін, складеною у письмовій формі (а.с. 14-15).

До липня 2018 року ОСОБА_1 працював за місцем роботи за адресою: вул. Сікорського , 478 м. Запоріжжя, згідно з графіком доба через три (а.с. 16-20, 113-114).

Сторонами не оспорювалось, що 14 липня 2018 року, під час цілодобового чергування, начальник дільниці ОСОБА_2 усно повідомив ОСОБА_1 , що з 16 липня 2018 року, його переведено працювати на стоянку за адресою: вул. Матросова, 29 в місті Запоріжжі, зі зміною графіка роботи - на п`ятиденний робочий тиждень (а.с. 112).

Згідно з відповіддю Головного управління Держпраці у Херсонській області від 11 жовтня 2018 року №11-06/М-406 встановлено порушення роботодавцем вимог: ч.1 ст.142 КЗпП України в частині не визначення трудового розпорядку для охоронників правилами внутрішнього трудового розпорядку; ст.29 КЗпП, оскільки роботодавець не проінформував ОСОБА_1 під розписку про умови праці та не ознайомив з правилами внутрішнього трудового розпорядку до початку роботи за укладеним трудовим договором; ч.3 ст.32 КЗпП в частині не повідомлення працівника про зміну істотних умов праці.

За результатами перевірки посадовим особам відповідача внесено припис щодо усунення виявлених порушень законодавства про працю (а.с. 26-28).

Судом встановлено, що 27 серпня 2018 року ДП Міністерства внутрішніх справ «Інформ-Ресурси» було видано наказ №40-к про оголошення ОСОБА_1 догани за порушення трудової дисципліни, а саме, за відсутність без поважних причин на робочому місці: 07 серпня 2014 року з 16 год. 45 хв. до 18 год.; 09 серпня 2018 року з 14 год. 45 хв. по 18 год.; 14 серпня 2018 року з 10 год. 30 хв. по 11 год. (а.с. 96,97,98).

04 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про незгоду з порушеннями трудового законодавства, в який зазначив, що буде працювати з дотриманням затвердженого графіка на своєму робочому місці по вул. Сікорського, 478 (а.с. 40).

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ «Інформ-Ресурси» із заявою про звільнення його з роботи з 29 вересня 2018 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП (а.с. 45,46).

Відповідно до наказу філії №44 від 21 вересня 2018 року про скорочення штату працівників, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений 24 вересня 2018 року, посада охоронника підлягає скороченню з 24 листопада 2018 року.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання наказу № 40-к від 27 серпня 2018 року про оголошення догани ОСОБА_1 незаконним та його скасуванню, змінив формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника зі звільнення за пунктом 1 частини 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року на звільнення з 29 вересня 2018 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Стягнув з ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» на користь ОСОБА_1 11 152 грн. 86 коп. в якості вихідної допомоги, 2000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а всього 13 152 грн. 86 коп. , вирішив питання про судові витрати.

В задоволенні позову в іншій частині відмовив.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріали справи не містять апеляційних скарг Південної міжрегіональної філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» та Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» на рішення суду першої інстанції, а тому згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України в неоскарженій позивачем частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається апеляційним судом.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів виходить з такого.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно керувався нормами частини 3 статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов`язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

За приписами частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 4.2 зазначеної Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

ОСОБА_1 не заперечувався факт того, що 26 листопада 2018 року він не звертався за отриманням трудової книжки, був відсутній на роботі, листом Південної міжрегіональної філії ДМ Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» від 27 листопада 2018 року №439 йому було запропоновано особисто отримати трудову книжку впродовж 14 днів у Запорізькому відділенні, в іншому випадку трудова книжка буде направлена поштою (а.с.150).

Згідно з клопотанням представника позивача про долучення до матеріалів справи копії трудової книжки трудова книжка була отримана ОСОБА_1 поштою 29 грудня 2018 року.

Твердження позивача в суді апеляційної інстанції про те, що він неодноразове звертався до відповідача, однак йому не було видано трудову книжку не заслуговує на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених обставин.

Доказів намагання позивачем працевлаштуватись в період з 01 жовтня 2018 року по 26 листопада 2018 року матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України того факту, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало його працевлаштуванню, що є обов`язковим для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даному випадку.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги вимоги ст. 117 КЗпП України, є неприйнятним, оскільки стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку зміни формулювання звільнення врегульовано саме ч. 3 ст. 235 КЗпП України, яка була правомірно застосована судом першої інстанції.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

За приписами частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, встановивши той факт, що порушення законних прав позивача призвело до виникнення у нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, обґрунтовано визначив, що розумним та обґрунтованим є розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн.

Матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження необґрунтованості визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частин другої та третьої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про компенсацію витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано врахував критерій реальності адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів на спростування вказаних висновків суду першої інстанції.

В той же час доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині безпідставності вирішення судом першої інстанції питання про зміну дати його звільнення заслуговують на увагу.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.ст. 12,13 ЦПК України).

Статтями 43,49 ЦПК України визначені права та обов`язки сторін.

З огляду на принцип диспозитивності у цивільному процесі особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив змінити формулювання причини його звільнення з посади охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, відповідно до наказу №44 від 21 вересня 2018 року Південної міжрегіональної філії ДП Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», на звільнення «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України», тобто не вказуючи іншу дату звільнення.

Таким чином, змінюючи формулювання дати звільнення ОСОБА_1 з 26 листопада 2018 року на 29 вересня 2018 року, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а тому рішення суду в частині зміни дати розірвання трудового договору підлягає скасуванню з залишенням в іншій оскаржуваній частині рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року у цій справі в частині зміни дати розірвання трудового договору з 26 листопада 2018 року на 29 вересня 2018 року скасувати.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: