Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 332/2700/15-ц

провадження № 61-33862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка підписана представником Ременюк Тетяною Олександрівною, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року в складі судді: Марченко Н. В., та рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 05 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0703/0808/71-154 (кредит фізичної особи на купівлю та під заставу нерухомості), відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 37000 доларів США з виплатою 11,9 відсотків річних на строк до 05 серпня 2038 року.

05 серпня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0703/0808/71-154 між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори поруки № 0803/0808/71-154-Р-1 та № 0703/0808/71-154-Р-2, за якими поручителі зобов`язалися відповідати за належне і своєчасне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором як солідарні боржники.

25 травня 2012 року і 15 червня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до чинного законодавства України були укладені договори купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого всі права кредитора за кредитним договором і договорами поруки перейшли до ПАТ «Альфа-Банк».

Позивач вказував, що у зв`язку з порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 01 травня 2015 року існує заборгованість за кредитом у сумі 28 459,81 доларів США, що за курсом НБУ на 01 травня 2015 року становить 598 988, 84 грн, за відсотками - 3 086,99 доларів США, що за курсом НБУ складає 64 971,36 грн, 10 533, 36 грн - пені.

ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 674 482, 56 грн заборгованості за кредитним договором № 0703/0808/71-154 від 05 серпня 2008 року (598 988,84 грн за кредитом, 64 971,36 грн за відсотками, 10 533, 36 грн - пені).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено ні факт набуття права вимоги за кредитним договором, ні розмір кредитної заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року скасовано і ухвалено нове, яким позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0703/0808/71-154 від 05 серпня 2008 року, укладеним з ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», розмір якої станом на 01 травня 2015 року становить 674 482,56 грн, із яких 598 988,84 грн за кредитом, 64 971,36 грн за відсотками і 10 533,36 грн - пені. В задоволенні інших позовних вимог відмовленою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що фактичні обставини справи і зібрані у справі докази свідчать про набуття позивачем права вимоги за кредитним договором, боржником за яким є ОСОБА_1 . Докази виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом сплати платежів ПАТ «Сведбанк» відповідачами не надано. Заборгованість за кредитним договором у визначеному банком розмірі через неналежне виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту колегія суддів вважала доведеною, у зв`язку з чим зробила висновок про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 і стягнення 674 482, 56 грн.

При відмові у задоволенні позовних вимог банку про солідарне стягнення заборгованості з поручителів апеляційний суд вказав, що строк поруки у договорах поруки визначений сторонами до повного виконання позичальником своїх обов`язків. Досудова вимога про дострокове повернення кредиту вперше була направлена боржнику і поручителям 11 серпня 2014 року, повторна вимога із застереженням про звернення стягнення на предмет іпотеки - 22 вересня 2014 року. З позовом до суду банк звернувся у липні 2015 року. Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що зобов`язання поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за договорами поруки припинилися відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки досудова вимога про дострокове повернення кредиту була направлена 11 серпня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у липні 2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

Аргументи учасників справи

У липні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» через представника Ременюк Т. О.подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити в повному обсязі. При цьому посилалося на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Сторонами було встановлено не тільки строк договору, але й строки виконання окремих зобов`язань. Вказухє, що строк виконання основного зобов`язання не настав, оскільки останній платіж ОСОБА_1 сплатив 09 вересня 2014 року, а тому з 10 квітня несплачена заборгованість вважається простроченою.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення апеляційного суду залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині відмови в задоволенні позову банку до поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 05 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0703/0808/71-154 (кредит фізичної особи на купівлю та під заставу нерухомості), відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 37000 доларів США з виплатою 11,9 % річних на строк до 05 серпня 2038 року, за умовами якого повернення кредиту здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку, що є невід`ємною частиною договору.

05 серпня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір: поруки № 0803/0808/71-154-Р-1 між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 ; поруки № 0703/0808/71-154-Р-2 між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Відповідно до вказаних договорів поруки поручителі зобов`язалися відповідати за належне і своєчасне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором як солідарні боржники. У пункті 10 вказаних договорів поруки передбачено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

За вказаними договорами купівлі-продажу прав вимоги відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором № 0703/0808/71-154 від 05 серпня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , та забезпечувальними договорами до нього на користь ПАТ «Альфа-Банк»

11 серпня 2014 року ПАТ «Альфа Банк» направив позичальнику і поручителям вимогу про досудове врегулювання спору, в якій вказано, що банк набув право вимоги за кредитним договором, укладеним 05 серпня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Сведбанк» і станом на 11 серпня 2014 року кредит прострочено на 61 день, загальний розмір простроченої заборгованості складає 2 452,67 доларів США. Банк вимагав у строк 30 днів з дати отримання вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення вимоги достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти і штрафні санкції.

22 вересня 2014 року ПАТ «Альфа Банк» повторно направив позичальнику і поручителям досудову вимогу про повне погашення кредиту протягом 30 днів і попередив про те, що буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».

Встановивши, що настав строк виконання основного зобов`язання, а банк звернувся до суду у липні 2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову до поручителів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволені позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 постановлене без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволені позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», яка підписана представником Ременюк Тетяною Олександрівною , залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року в частині відмови в задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков