Справа № 462/1810/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1344/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта Червінського І.М. ,

представника орган опіки і піклування Павловської Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року, постановлене в складі головуючого - судді Колодяжного С.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна про визнання договорів іпотеки та додаткових договорів до них недійсними,

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 02.06.2017 року, просила про визнання недійними договору іпотеки від 29.07.2005 року, укладеного між ВАТ «Банк універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 4127, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , а також додаткових договорів та договорів про внесення змін до договору іпотеки від 29.07.2005 року; визнання недійним договору іпотеки нерухомого майна від 09 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 4023, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, а також додаткових договорів та договорів про внесення змін до договору іпотеки від 09.07.2008 року. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що дані договори іпотеки є недійсними, оскільки укладені з порушенням законодавства, зокрема, при їх укладенні не було враховано інтересів позивача, яка на той час була малолітньою дитиною та постійно проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 , який став предметом іпотеки. Зазначала про те, що в порушення вимог ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» згода органу опіки і піклування на укладення спірних договорів іпотеки не надавалась.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 29 липня 2005 року, укладений між ВАТ «Банк універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 4127, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , а також додаткові договори та договори про внесення змін до договору іпотеки від 29.07.2005 року, зокрема, додатковий договір від 15 листопада 2006 року, укладений між ВАТ «Банк універсальний» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 6267; додатковий договір від 18 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк універсальний» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 8173; додатковий договір від 25 травня 2009 року, укладений між ВАТ «Банк універсальний» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 695; додатковий договір від 25 червня 2010 року, укладений між ВАТ «Банк універсальний» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 998; договір про внесення змін від 13 жовтня 2011 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 1552.

Визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 09 липня 2008 року, укладений між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 4023, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 і земельну ділянку, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, а також додаткові договори та договори про внесення змін до договору іпотеки від 09.07.2008 року, зокрема, додаткову угоду № BL6509/BL6509-K від 09 липня 2008 року, укладену між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 та посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М.; додатковий договір від 25 травня 2009 року, укладений між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 696; додатковий договір від 25 червня 2010 року, укладений між ВАТ «Банк універсальний» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 999; договір про внесення змін від 13 жовтня 2011 року, укладений між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 1553.

Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 367,47 грн. судового збору.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року оскаржив відповідач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк».

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що договір іпотеки було укладено для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 29.07.2005 року. Згідно п. 1.4. договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість в тому числі не порушені права дітей. Стверджує, що при укладенні іпотечних договорів ОСОБА_3 приховав той факт, що право користування житлом в будинку має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав. Однак, на думку апелянта, сама по собі відсутність обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Окрім того зазначає, що право позивача на проживання у спірному іпотечному майні не порушено.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №11-1/254к-05 від 29 липня 2005 року, укладеним між ВАТ «Банк універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 , між цими сторонами 29.07.2005 року був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим номером 4128.

Згідно п. 1.2. цього договору іпотеки, іпотекодавець - ОСОБА_3 передає іпотекодержателю - ВАТ «Банк універсальний» в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності на підставі договору дарування.

Згідно п. 1.5. вказаного договору іпотеки іпотекодавець - ОСОБА_3 засвідчив, що предмет іпотеки досі нікому не проданий, не подарований, не обтяжений, не підлягає вилученню і вільний від зобов`язань.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL6509 від 09.07.2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 , між цими сторонами 09.07.2008 року також був укладений наступний договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим номером 4023, предметом іпотеки згідно якого виступав, в тому числі, і житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.4. вказаного договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість в тому числі не порушені права дітей.

При укладенні цього іпотечного договору ОСОБА_3 , також приховав той факт, що право користування житлом у будинку має його неповнолітня дочка - ОСОБА_2 , подавши в банк відповідні довідку та заяви, а відтак попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав (т.1, а.с. 125,126, ).

Відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками позивачки.

На момент укладення Договору іпотеки від 29.07.2005 року та Договору іпотеки від 09.07.2008 року між ВАТ «Банк універсальний» (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем), позивач ОСОБА_2 перебувала у віці 8 та 11 років, відповідно.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач по даний час зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи на момент укладення спірних договорів іпотеки малолітньою, мала право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , а тому для укладення таких правочинів необхідна була згода органу опіки та піклування, та прийшов до висновку, що відсутність попередньої згоди органу опіки і піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням конкретних обставин у даній справі, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. За приписами статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами), який суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Позивач в обґрунтування заявленого позову вказує, що оспорювані договори іпотеки укладені всупереч її житловим інтересам.

Проте, з матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що позивач не мала і не має права власності на іпотечне майно - будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вона набула права користування житлом - зазначеним будинком, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову про визнання недійсними іпотечних договорів, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої на користування житлом - будинком АДРЕСА_1 .

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Колегія суддів звертає увагу на те, що і у випадку звернення стягнення на іпотечне майно, відсутня необхідність захисту можливого порушення прав, шляхом визнання недійсними іпотечного договорів.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням зазначених правових позицій колегія суддів приходить до висновку, що оскільки в іпотеку ОСОБА_3 передав будинок, який був йому продарований у 2003 році, а не придбаний ним за рахунок отриманих у 2005, 2008 роках кредитних коштів, то позивач, як мешканка вказаного будинку, що має право користування цим житлом, не може бути виселена із нього без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на будинок, як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Крім того, Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Колегія суддів враховує також, що дії ОСОБА_3 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що позов є безпідставним.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та, порушивши норми матеріального права, ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме,неправильно витлумачив закон та не застосував закону, який підлягав застосуванню, а тому апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Універсал Банк» слід задовольнити, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити. .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене колегія приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» необхідно стягнути судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги в сумі 1 212 грн. 64 коп.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, про визнання договорів іпотеки та додаткових договорів до них недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги в сумі 1212 грн. 64 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.