Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/15604/16-ц

провадження № 61-19594св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,
розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2016 року між сторонами укладено договір № 002644 фінансового лізингу, відповідно до якого ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу - легковий автомобіль у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу.

На виконання умов договору позивач 15 березня 2016 року сплатив 41 000 грн.

Після того, як договір був складений, позивач помітив помилку в договорі при визначенні моделі транспортного засобу який він замовив - було помилково зафіксовано транспортний засіб марки «Toyota Corolla» замість автомобіля марки «HYNDAI НІ». Після цього він звернувся до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» з вимогою виправити допущену описку, однак виправлення описки в договорі здійснено не було і транспортний засіб позивачу відповідачем не передано.

Зазначаючи, що відповідач не виконав умов договору і не передав в обумовлений строк предмет лізингу та посилаючись на правила статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215, 216, 509, 627, 692, 806, 807 ЦК України, ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду та просив визнати договір фінансового лізингу від 15 березня 2016 року недійсним; стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» сплачені грошові кошти в розмірі 41 000 грн; відшкодувати судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір фінансового лізингу № 002644, укладений 15 березня 2016 року між ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» та позивачем.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 41 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу, що обумовлює наявність підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, не був нотаріально посвідчений.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року заочне рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач не надав до суду доказів наявності обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду є невірними та не відповідають обставинам справи.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» зазначило, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені. Просило в задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 березня 2016 року між ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» та ОСОБА_1 укладений договір фінансового лізингу № 002644, відповідно до якого ТОВ «ЛК «Ваш Авто» бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу. Предметом фінансового лізингу є автомобіль визначеної марки та моделі зі встановленою договором ціною 15 185,19 доларів США, що еквівалентно 410 000 грн.

На виконання умов цього договору ОСОБА_1 15 березня 2016 року сплатив 41 000 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до частини другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з результату аналізу норм цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, як це вимагається статтею 799 ЦК України.

Крім того, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У відповідності до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 1.7 оскаржуваного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.4 статті 9 договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.6 статті 9 договору.

Згідно з пунктом 12.1 договору лізингу лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, передбачені у пункту 1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що повинен повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначити реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Частиною другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору не є в розумінні статті 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

Встановлено, що розмір адміністративного платежу за організацію договору становить 10 % від вартості предмета лізінгу, а комісія за передачу предмета лізінгу 3 % (додаток № 1 до Договору).

Відповідно до пункту 9.7 Договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються за вказаним договором у такому порядку: - адміністративний платіж, - авансовий платіж, - комісія за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 вказаного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.6 статті 9 вказаногодоговору.

Також встановлено, що, за змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені.

Таким чином, спірний договір фінансового лізингу від 15 березня 2016 року, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Враховуючи вищенаведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та про наявність у зв`язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За таких обставин касаційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 41 000 грн, які були сплачені на виконання оспорюваного правочину - договору фінансового лізингу.

Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань щодо відсутності правових підстав для захисту прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Встановлено, що позивач звільнений законом від сплати судового збору.

При таких обставинах Верховний Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та переглядом справи у суді касаційної, у розмірі 1212,64 грн.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року скасувати, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в дохід держави витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та переглядом справи у суді касаційної, у розмірі 1212,64 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило