Провадження №22-ц/812/2084/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання : Богуславською О.М.

за участі представників відповідачів: Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області Дмитрієва А.В., ОСОБА_1 Михайленка О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №473/3590/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенський спецагропромтранс» на ухвалу, яку постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни о 15 годині 58 хвилині у приміщенні цього суду 28 жовтня 2019 року, повний текст якої складений 30 жовтня 2019 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенський спецагропромтранс» до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Вознесенський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про скасування державної реєстрації транспортного засобу,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Вознесенський спецагропромтранс» (далі ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс») звернулося до суду з позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі Регіональний сервісний центр МВС України в Миколаївській області), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Вознесенський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про скасування державної реєстрації транспортного засобу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс» 130033,84 грн. основного боргу, 2600,68 грн. судових витрат. На підставі якого було видано наказ 5016/4285/2011 (12/244). Під час примусового виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона його відчуження на підставі постанови від 02 березня 2015 року, однак було з`ясовано, що ОСОБА_2 продав транспортний засіб - автобус РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року по справі № 473/3604/16-ц позовні вимоги ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс» до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТОВ «Авто-Захід-Ленд» були задоволені частково, зокрема, визнано недійсним договір купівлі продажу вищевказаного транспортного засобу, який був укладений 17 листопада 2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В зв`язку з чим реєстрація транспортного засобу за ОСОБА_1 повинна бути припинена та поновлена реєстрація за попереднім власником ОСОБА_2 .

Між тим, при зверненні до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області із заявою про поновлення реєстрації автобуса РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 , позивач отримав відмову з посиланням на те, що вчинення даної дії можливе лише після звернення власника транспортного засобу або уповноваженої ним особи з відповідною заявою, поданням необхідних документів, а також огляду автомобіля фахівцями експертної служби МВС.

Водночас, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не вчиняють жодних дій для припинення реєстрації автобуса за ОСОБА_1 та поновлення його реєстрації за попереднім його власником ОСОБА_2 , що в свою чергу, перешкоджає вчиняти будь які виконавчі дії стосовно даного автобуса, та як наслідок позивач позбавлений можливості задовольнити свої вимоги до боржника ОСОБА_2 за рахунок належного йому майна.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд скасувати державну реєстрацію автобусу РУТА 20, д/н 5078 АА за ОСОБА_1 та поновити його реєстрацію за ОСОБА_2 , стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2019 р. провадження за вищевказаним позовом закрито, роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського судочинства.

Ухвала суду мотивована тим, що хоча участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового, в той же час не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Питання щодо визначення юрисдикції цього спору вирішувалося під час розгляду адміністративної справи за позовом ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс» до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області про визнання протиправної відмови, зобов`язання вчинити дії (здійснити перереєстрацію автобуса РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 ). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року провадження по вказаній справі було закрито відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України. Тому суд дійшов висновку, що провадження у справі слід закрити, оскільки справа віднесена до юрисдикції господарського судочинства.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс» вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи, не були доведені обставини, що мають значення для справи, а тому просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації транспортного засобу мають бути пред`явлені тільки до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області та передчасно визначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є неналежними відповідачами у цій справі, оскільки їхніх майнових прав стосуються заявлені позовні вимоги, та ці особи навмисно не вчиняють дій щодо перереєстрації спірного автобусу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс»130033,84 грн. основного боргу, 2600,68 грн. судових витрат. На підставі цього рішення було видано наказ 5016/4285/2011 (12/244). Під час примусового виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона його відчуження на підставі постанови від 02 березня 2015 року. Однак ОСОБА_2 продав транспортний засіб - автобус РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року позовні вимоги ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс» до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТОВ «Авто-Захід-Ленд» були задоволені частково, визнано недійсним договір купівліпродажу транспортного засобу - автобуса РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 ., який був укладений 17 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації транспортного засобу, який був предметом недійсної угоди, відмовлено як передчасно заявлених.

Посилаючись на те, що звернувшись до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області із заявою про поновлення реєстрації автобуса РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 , позивач отримав відмову, яка обґрунтована тим, що вчинення даної дії можливе лише після звернення власника транспортного засобу або уповноваженої ним особи з відповідною заявою, поданням необхідних документів та огляду автомобіля фахівцями експертної служби МВС, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вчиняють жодних дій для припинення реєстрації автобуса за ОСОБА_1 та поновлення його реєстрації за попереднім його власником - ОСОБА_2 , що, в свою чергу, перешкоджає вчиняти будьякі виконавчі дії стосовно даного автобуса, та, як наслідок, позивач позбавлений можливості задовольнити свої вимоги до боржника ОСОБА_2 за рахунок належного йому майна.

Також з матеріалів справи вбачається, що питання щодо визначення юрисдикції даного спору вирішувалося під час розгляду адміністративної справи №1440/2456/18 за позовом ТОВ «Вознесенський спецагропромтранс» до Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про визнання протиправної відмови, зобов`язання вчинити дії (здійснити перереєстрацію автобуса РУТА 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 ). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року з урахуванням ухвали від 18 червня 2018 року про виправлення помилки провадження по вказаній справі було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, роз`яснено позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до суду господарської або цивільної юрисдикції в залежності від учасників справи.

Закриваючи провадження у справі, суд вважав, що її розгляд віднесений до юрисдикції господарських судів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання врегульовано Законом України «Про дорожній рух».

Відповідно до статті 34 цього Закону державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державна реєстрація та облік автомобілів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України. Органи, які здійснюють відомчу реєстрацію транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування, після реєстрації (внесення змін у відомості про реєстрацію) транспортного засобу невідкладно подають відомості про нього до Міністерства внутрішніх справ України для внесення їх до Єдиного державного реєстру.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі Порядок реєстрації) встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до пункту 2 Порядку реєстрації він є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

За змістом пункту 8 Порядку реєстрації державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб- нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання

транспортних засобів, їх складових частин, що мають

ідентифікаційні номери, є, зокрема, оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин.

Таким чином державна реєстрація транспортного засобу не є підставою для виникнення або зміни права особи на транспортний засіб, а полягає у здійснені компетентним органом перевірки підстав набуття такого права з метою підтвердження його законності.

Фактично у даній справі спір виник з приводу незаконності набуття ОСОБА_1 права власності на транспортний засіб та реєстрації такого права.

Вирішуючи питання юрисдикційності спору слід зазначити таке.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6 частини першої статті 20 ГПК України).

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. Належним відповідачем у таких справах є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; участь у справі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює характеру цього спору на адміністративний.

Оскільки розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства (такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 757/1660/17(провадження № 14-396цс18)).

Хоча наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду України висловлені у справах, які стосувалися долі нерухомого майна, колегія суддів вважає за можливе їх застосувати при вирішення даного спору через подібність правовідносин.

Оскільки даний спір виник щодо перереєстрації права власності на автомобіль з однієї фізичної особою за іншою фізичною особою, він не має ознак господарського, наведені правові позиції і постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року виключають його вирішення в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів дійшла висновку про те, що даний спір має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства, а тому висновок суду є помилковим.

Враховуючи, що ухвала суду прийнята з порушенням вимог процесуального права її в силу пункту 4 статті 379 ЦПК України необхідно скасувати, направивши справу до того ж суду для продовження розгляду.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом рішення суду не змінювалось і не приймалося нове відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вознесенський спецагропромтранс» задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2019 року скасувати, справу направити до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року