Дата документу 26.12.2019 Справа № 337/2532/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2532/19 Головуючий у 1 інстанції Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/4069/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднання Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднання Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних.

В обґрунтування позову зазначав, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2012 року у справі № 2а-3611/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії. Постанова суду набрала законної сили 10.04.2012р. Відповідачем було проведено перерахунок державної та додаткової пенсії Позивача та нараховані до виплати кошти в сумі 68181, 82 грн. Однак, сума заборгованості так і не була фактично виплачена.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2015 року у справі № 334/9495/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії за відрахуванням фактично виплачених сум. Постанова суду набрала законної сили 03.02.2015р. Відповідачем було проведено перерахунок державної та додаткової пенсії Позивача та нараховані до виплати кошти в сумі 33473,94 грн. Однак, сума заборгованості так і не була фактично виплачена.

Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язань за вищезазначеними рішеннями суду, зазначає, що відповідно до положень ст. 625 ЦК України має виплатити йому суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, просить суд стягнути з відповідача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 10.04.2012 року по 29.03.2019 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2012 року у справі № 2а-3611/11 та нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 03.02.2015 року по 30.04.2019 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2015 року у справі № 334/9495/14-а у загальній сумі 158836,26 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень, тому до них не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Встановлено, що Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2012 року у справі № 2а-3611/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії. Постанова суду набрала законної сили 10.04.2012р. Відповідачем було проведено перерахунок державної та додаткової пенсії Позивача та нараховані до виплати кошти в сумі 68181, 82 грн. Однак, сума заборгованості так і не була фактично виплачена.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2015 року у справі № 334/9495/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії за відрахуванням фактично виплачених сум. Постанова суду набрала законної сили 03.02.2015р. Відповідачем було проведено перерахунок державної та додаткової пенсії Позивача та нараховані до виплати кошти в сумі 33473,94 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки виплата пенсій за постановами Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2012 р. та 23.01.2015 року не виплачена дотепер, позивач вважає, що наявні підстави для застосування наслідків невиконання грошових зобов`язань, визначених ст. 625 ЦК України у вигляді стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних відповідно до наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку у загальній сумі 158 836, 26 грн.

Дослідивши та проаналізувавши підстави заявленого позову, колегія суддів дійшла висновку про те, що ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин застосована бути не може, з огляду на наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За приписами ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Так, судом встановлено, що Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2012 року у справі № 2а-3611/11 та Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2015 року у справі № 334/9495/14-а , було зобов`язано відповідача вчинити певні дії, а саме провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії.

З огляду на те, що у вказаних судових рішеннях не було визначено конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, таке зобов`язання не може вважатися грошовим. Тому підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України у даному випадку відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 642/6005/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судові рішення, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, стосуються саме стягнення грошових коштів, а не зобов`язання вчинити певні дії, а тому ці рішення не можуть бути враховані судом при розгляді даної справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо практики Верховного Суду, викладеної в постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, якою, на думку скаржника, підтверджується грошове зобов`язання відповідача щодо сплати різниці між нарахованою і фактично сплаченою пенсією, апеляційний суд враховує наступне.

В постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що справа про застосування відповідно до ст. 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства. Згідно п. 26 цієї постанови, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на зазначене, викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: