ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1517/19 Справа № 2-4570/07 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д.І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2007 року ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, вмотивовуючи його тим, що 19 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу житлового будинку з надвірним побудовами, загальною площею 72,1 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Зазначав, що на підтвердження і прийняття умов договору ним була сплачена вся сума вартості вказаного будинку, яка складала 12.000 грн., та йому були передані відповідні документи на даний будинок.

Вказував, що договір нотаріально посвідчений не був, оскільки вони не було юридично обізнаними та не знали, що вказаний договір необхідно засвідчувати нотаріально.

Посилаючись на те, що в БТІ йому було відмовлено в оформленні права власності на будинок, а продавець ОСОБА_1 ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного ними 19 лютого 2007 року договору купівлі-продажу, просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними побудовами, загальною площею 72,1 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19 лютого 2007 року, який не був укладений нотаріально, дійсним та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний будинок.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2007 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов, зазначала, що ніякий договір вона не укладала та не підписувала, будинок не передавала та грошові кошти не отримувала, до спірного правочину не можуть застосовуватись вимоги ч.2 ст.220 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2007 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року до участі у справі у якості правонаступника позивача ОСОБА_2 було залучено ОСОБА_3

19 серпня 2019 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначала, що апеляційна скарга є безпідставною, а вимоги ст.657 ЦК України під час укладання спірного договору сторонами було дотримано.

До відзиву було долучено клопотання про відкладення розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що виникла необхідність відвідати лікаря через погіршення здоров`я (т.2 а.с.107).

Колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, оскільки надана ОСОБА_3 копія довідки, яка датована 19 серпня 2019 року, про те, що з 20 серпня 2019 року вона знаходиться на амбулаторному лікуванні, не є належно оформленою та не може бути прийнята до уваги, так як з довідки не вбачається яким медичним закладом вона видана, на ній відсутня печатка, штампам-кліше чи підпис особи яка її видала, та інші необхідні реквізити, вона не видана на спеціальному бланку (т.2 а.с.109).

13 серпня 2019 року від адвоката відповідача ОСОБА_1 - Башкєєвої А.О. надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням у відпустці, дане клопотання на думку колегії суддів також до задоволення не підлягає, так як відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п.1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Зважаючи на тривалість даного судового провадження, колегія суддів вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності належним чином сповіщених учасників справи (т.2 а.с.84,88,89).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, з врахуванням постанови Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України (у редакції, чинній на час перегляду оскаржуваного судового рішення) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно наданої ОСОБА_2 копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 19 лютого 2007 року, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив за 12.000 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними побудовами (т.1 а.с.9).

За письмовою розпискою від імені ОСОБА_1 від 19 лютого 2007 року, останньою отримано від ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу будинку 12.000 грн. (т.1 а.с.10).

Договір купівлі-продажу виконано у простій письмовій формі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався ст.220 ЦК України та посилався на визнання ОСОБА_1 позову у повному обсязі, домовленість сторін відносно усіх істотних умов угоди та її виконання сторонами.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статтею 655 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірний договір купівлі-продажу, який у відповідності до вимог законодавства підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, не посвідчений нотаріально та не зареєстрований (т.1 а.с.9).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до вимог ч.3 ст.640 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За положеннями ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За ч.2 цієї статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення , суд може визнати такий договір дійсним.

Таким чином, при розгляді справ на підставі частини другої статті 220 ЦК України суди повинні врахувати час укладення договору, про визнання дійсним якого заявлено вимогу, оскільки указані положення закону можуть застосовуватись тільки щодо угод, які підлягали нотаріальному посвідченню та не потребували ще і державної реєстрації договору.

Вказаною правовою нормою передбачено можливе визнання судом дійсним договору лише з приводу недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, тобто, договору, для якого законодавцем передбачена таке посвідчення. За цією правовою нормою не передбачено можливості визнання договору дійсним, для якого передбачено не лише нотаріальне посвідчення, а й державна реєстрація.

Оскільки для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку обов`язкове не лише нотаріальне посвідчення, а й його державна реєстрація, правила ч.2 ст.220 ЦК України на такий договір не поширюються.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у пункті 13 якої зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Таким чином доводи апеляційної скарги заслуговують на уваги та є такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, допустився грубих порушень норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.