ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/1969/17Головуючий у 1-й інстанції Левків А.І.
Провадження № 22-ц/817/1111/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін - представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 598/1969/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року, ухваленого суддею Левків А.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року до суду звернувся представник ПАТ КБ ПриватБанк з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтуванні позовних вимог вказував, що між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_3 01 лютого 2012 року було укладено кредитний договір згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначав, що станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість по даному кредитному договорі становить 39820,24 грн., з них: 3883,89 грн. заборгованість за кредитом, 30663,96 заборгованість по процентах за користування кредитом, 2900 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1872,39 грн. штраф (процентна складова). Позивач вказував, що вказаний борг виник в результаті невиконання ОСОБА_3 обумовлених договором своїх зобов`язань.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 , в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк, 39820,24 грн. заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк, 1600 гривень сплаченого судового збору.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 25 вересня 2019 року внесено виправлення в рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та виключено із резолютивної частини рішення абзац «вказане заочне рішення суду може бути переглянуте Збаразьким районним судом за письмовою заявою відповідача, яку слід подати до суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення рішення».

Від ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 поступила апеляційна скарга на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року, в якій сторона відповідача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги представник відповідача посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Зокрема зазначає, що відповідачем не визнаються як належні та допустимі докази, які не містять його підпису. Вказує , що копії, які надавалися позивачем не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Також, вказує про відсутність підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Витяг з Правил розумів Відповідач та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Таким чином апелянт вважає, що відсутні підстави того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Скаржник вказує, що при укладенні договору з Відповідачем, ПАТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинні на момент виникнення відносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також зазначає, що укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Окрім того, апелянт вказує, що ОСОБА_3 є особа з інвалідністю - пересічний споживач банківських послуг із звичайним рівнем освіти та правової обізнаності, не був проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви, а Умови та правила надання банківських послуг - документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння, так і відповідних технічних умов ознайомлення з його змістом.

Від представника позивача АТ КБ Приват Банк поступив відзив на апеляційну скаргу. В якому сторона позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зокрема зазначає, що апелянтом не наведено доказів щодо спростування нарахування заборгованості та такі докази відсутні в матеріалах справи, а тому вважає твердження про про незаконні нарахування відсотків, пені та штрафів безпідставними.

Також вказує, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не може свідчити про не укладеність договору та зазначає, що суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах та інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Стверджує, що доказів, що відповідача не було ознайомлено з умовами та правилами, тарифами банку, або ж було ознайомлено з іншими умовами та правилами відповідачем не надо.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а судове рішення без змін, з підстав викладених у поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що в порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого у нього склалася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Так,судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2012 року між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку «кредитка універсальна». (а.с.8).

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 33 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.10-34).

Як вбачається з матеріалів справи та поданого позивачем розрахунку заборгованості з договором № б/н від 01 лютого 2012 року, станом на 31 жовтня 2017 року заборгованість відповідача за кредитом становить 3883,89. Отже, по суті це фактично отримані кредитні кошти відповідачем, якими він користувався, однак не погасив вказану заборгованість перед банком.

У ч.ч.1,3ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Таким чином, колегія суддів вважає що стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростовано факту одержання кредитних коштів від позивача у розмірі 3883, 89 грн. Боржник зобов`язаний сплатити банку грошові кошти, які йому було фактично надано, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає до скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, щодо доведеності наявності у відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 30663,96грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2900 грн; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг у розмірах : 500,00 грн. штраф (фіксована частина);1872,39 грн. штраф (процентна складова), виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірах та на умовах,встановлених договором,а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1ст.1048 ЦК України).

Частиною 2ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 01 лютого 2012 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів та 55 днів пільгового періоду» та з Умовами та правил надання банківських послуг в Приват Банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Відтак, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна,30 днів та 55 днів пільгового періоду» й Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 рокуу справі «Парафіягреко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоніпроти Франції», заява № 17862/91,§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено уст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені уст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від22 листопада 1996 року № 543/96-В«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Безпідставними є посилання представника позивача на ту обставину, що на час винесення оскаржуваного рішення діяла інша судова практика, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення, керується насамперед законами, які діяли на момент ухвалення оскаржуваного рішення,відповідно до вимог ч.3.ст 3 ЦПК України. При цьому, суд враховує основні засади судочинства в Україні відповідно до Конституції України та бере до уваги принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, який є одним з елементів правового захисту учасників судового процесу.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 3883,89 грн. заборгованості за кредитом слід залишити без змін, а рішення в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 30663,96грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2900 грн; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг у розмір:500,00 грн. штраф (фіксована частина);1872,39 грн. штраф (процентна складова) скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року в частині стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №б/н від 01 лютого 2012 року по процентах за користування кредитом у розмірі 30663,96 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2900 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1872,39 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приват Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 30663,96 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 2900 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1872,39 грн. відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 23 грудня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Хома М.В.