Провадження № 22-ц/812/2164/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/583 4/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 ,

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 01 листопада 2019 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» (далі - ТОВ «Місто для людей Миколаїв») про розірвання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась через свого представника з позовом до ТОВ «Місто для людей Миколаїв» про розірвання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2019 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Корабельного районного суду м. Миколаєва за правилами виключної підсудності.

Ухвала суду мотивована тим, що предметом спору є розірвання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка за територіальністю відноситься до Корабельного району м. Миколаєва. Спірні правовідносини, предметом яких є розірвання договору, стосуються надання послуг з утримання нерухомого майна, тому на них поширюється виключна підсудність, яка встановлена частиною 1 статті 30 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити позовну заяву на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково застосовано положення статті 30 ЦПК України замість частини 2 статті 27 ЦПК України, оскільки предметом позову є розірвання договору між сторонами, який не відноситься до виключної підсудності та визначається за правилами загальної підсудності за місцезнаходженням відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надійшло.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом позову ОСОБА_1 до ТОВ «Місто для людей Миколаїв» є вимога про розірвання договору, укладеного з відповідачем, щодо надання послуг з управління багатоквартирним будинком, який розташований на території Корабельного району м. Миколаєва.

Відповідно до частини 2 статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Виключення з цього правила передбачені статтями 28-30 ЦПК України.

Так, згідно частини 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 42 Постанови від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК України (в чинній на цей час редакції ЦПК України - ч.1 ст.30 ЦПК України), до якого відповідно до статті 181 ЦК України належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним; про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Види спорів з приводу нерухомого майна визначені також в абзаці 4 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого до таких належать, зокрема, позови про визнання прав на нерухоме майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Враховуючи те, що предметом позову є вимога про розірвання договору щодо надання послуг з управління багатоквартирним будинком, тобто позов виник із приводу нерухомого майна, то Ленінський районний суд дійшов вірного висновку, що справа належить до територіальної юрисдикції Корабельного районного суду, на території якого знаходиться нерухоме майно, з приводу якого виник спір.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правил загальної підсудності за місцезнаходженням відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному тлумаченні положень чинного процесуального законодавства.

Оскільки суд постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга на підставі статті 375 ЦПК України не може бути задоволена.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 26 грудня 2019 року.