Справа №489/5723/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/2194/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, 24 жовтня 2019 року про передачу справи до іншого суду, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Румянцевою Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» про розірвання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком,-

В С Т А Н О В И Л А

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» (далі - ТОВ «Місто для людей Миколаїв») про розірвання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала, що 16 липня 2018 року між співвласниками багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 та ТОВ « АДРЕСА_1 для людей Миколаїв», укладено Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком (надалі Договір).

Проте у подальшому, на загальних зборах співвласники будинку, за вказаною адресою, дійшли згоди розірвати названий Договір та укласти новий - з комунальним підприємством «Дирекція єдиного замовника «Океан».

Посилаючись на те, що відповідач не згоден з розірванням названого Договору у добровільному порядку, просила визнати його таким за рішенням суду.

Позовна заява була подана до Ленінського районного суду м. Миколаєва, який, як на думку позивача, за правилами юрисдикції і повинен був позов вирішувати.

Проте, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2019 року дану, цю позовну заяву передано на розгляд до Корабельного районного суду м. Миколаєва, оскільки спір повинен розглядатися за правилами про виключну підсудність.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав на неї апеляційну скаргу, в обґрунтування якої, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати, а справу повернути на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

В апеляційній скарзі зазначав, що предметом позову є розірвання договору між сторонами, який не відноситься до виключної підсудності, а підсудність таких позовів визначається за правилами про загальну підсудність, тобто, він повинен вирішуватися за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п.п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч.1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Передаючи справу за підсудністю до Корабельного районного суду м. Миколаєва, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є розірвання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка за територіальністю відноситься до Корабельного району м. Миколаєва, а тому зважаючи на положення ч.1 ст.30 ЦПК України на вказані правовідносини розповсюджується виключна підсудність.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

За Конституцією України, ст. ст. 4, 43 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Частиною 5 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Зі змісту ч. 8 ст. 28 ЦПК України вбачається, що позови, які виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Положеннями ст. 30 ЦПК України визначено перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, та такий перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Разом з тим поняття "позови, що виникають з приводу нерухомого майна" (ч. 1 ст. 30 ЦПК України) є більш широке, ніж поняття "позови, де предметом спору є нерухоме майно". А тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав.

За такого, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.п. 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні з позовом просила визнати розірваним Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком укладений з ТОВ «Місто для людей Миколаїв» 16 липня 2018 року.

Отже, між сторонами виник спір з приводу розірвання договору, предметом якого є надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_1 що за територіальністю знаходиться в Корабельному районі м. Миколаєва, а, відповідно, судочинство в якому відправляється Корабельним районним судом, а тому Ленінський районний суд м. Миколаєва, в оскаржуваній ухвалі, дійшов вірного висновку, що справа підсудна саме Корабельному районному суду м. Миколаєва.

Інших доводів, на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України підстави для скасування ухвали відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В.Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.