Дата документу 20.08.2019 Справа № 331/4513/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4513/18
Провадження №22-ц/807/2414/19
Головуючий в 1-й інстанції - Скользнєва Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів: секретар:Кочеткової І.В., Полякова О.З., Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зубенко Олександр Анатолійович на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 16 травня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 35/100 частин квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Зубенка О.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд: припинити право ОСОБА_3 на 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 ; вартість у розмірі 158 385, 38 грн. - 35/100 зазначеної квартири, що знаходяться на депозитному рахунку суду передати у власність ОСОБА_3 ; визнати за позивачем право власності на 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 . У жовтні 2018 року ОСОБА_1 надала суду доповнену позовну заяву, з якої вбачається, що позивачем в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 , а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району. У зв`язку із доповненнями в частині кола осіб - учасників процесу, позивач уточнила і зміст позову. Остаточно позивач просила суд: припинити право ОСОБА_3 на 35/200 частин та ОСОБА_4 на 35/200 частин, що разом складає 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 ; вартість у розмірі 158 385, 38 грн. - 35/100 зазначеної квартири, що знаходиться на депозитному рахунку суду передати у власність в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 , на яку мали право ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с.77-80).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 26) про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 35/100 частин квартири, відмовлено.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області: , зобов`язано повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 , внесений 22.08.2018 за квитанцією 0.0..1 по справі № 331/4513/18 депозит у розмірі 158 385, 38 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч триста вісімдесят п`ять гривень 38 копійок).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зубенко Олександр Анатолійович подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачі у квартирі не проживають, не приймають участі у збереженні спільного майна, частину квартири вони здають в оренду іншим особам. Між позивачкою та відповідачами, разом з орендарями постійно виникають непорозуміння у користуванні квартирою, сварки та скандали. Між ними відсутній та неможливий узгоджений порядок користування спільним майном. Відповідачам належить по 35/200 часток спірної квартири кожному, що складає 5,16 кв.м на кожного, що є менше мінімальної житлової площі на одну особу, визначену діючим законодавством та по відношенню до частки, яка припадає на позивача, частка відповідачів є незначною.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 10 серпня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1050, є власницею 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.12,13). З договору дарування вбачається, що позивачці у власність перейшла кімната № 2 площею 18.8 кв.м. (а.с.12).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 02.09.2015 р. є власниками 35/100 частин квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_2 . Із свідоцтва вбачається, що в спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 переходить кімната № 3 площею 10.32 кв.м. Підсобні приміщення: коридор № 1 площею 5.01 кв.м., санвузол № 4 площею 5.43 кв.м., кухня № 5 площею 6.50 кв.м. залишаються в спільному користуванні (а.с.51).

Згідно висновку експерта № 2363 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 02.04.2018 р. розробити та запропонувати варіанти виділення в натурі належних ОСОБА_1 65/100 частин та належних ОСОБА_3 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 , з технічної точки зору, з урахуванням вимог нормативних документів, що діють в області будівництва на території України, не видається за можливе; також крім того, розділити квартиру на дві окремих ізольованих квартири не можливо, так як відсутня технічна можливість такого переобладнання. Проведеним дослідженням визначено, що дійсна (ринкова) вартість належних ОСОБА_3 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 складає 158 385, 38 грн. ( а.с.16-19).

Згідно квитанції від 22.08.2018 року позивачем попередньо внесено на депозитний рахунок суду вартість 35/100 частин зазначеної квартири у розмірі 158 385, 38 грн. (а.с.42).

Також в суді встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є опікуном над малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації № Дніпропетровської області № 230-р від 01.07.2011 ( а.с.55).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2008 року по справі № 2-2094/08 (а.с. 56-57), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2009 року (а.с.58-59) у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа - КП « ВРЕЖО № 2» про визнання ордеру недійсним, визнання права користування житловим приміщенням, виселення - відмовлено. Зустрічний позов КП «ВРЕЖО № 2», виконкому Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням задоволено. Усунені перешкоди КП «ВРЕЖО №2» та виконкому Запорізької міської ради в користуванні житловим приміщенням № 1 в квартирі АДРЕСА_1 , висиливши ОСОБА_1 , ОСОБА_6 з житлового приміщення № 1 площею 10.32 кв.м АДРЕСА_1 .

Судовими рішеннями встановлено, що 06.10.2006 року виконком Запорізької міської ради видав ОСОБА_3 ордер на право заняття службового житлового приміщення - кімнати 1, площею 10.32 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

В суді встановлено, що між сторонами на теперішній час встановлені стійкі неприязні стосунки через те, що починаючи з 2006 року позивач ОСОБА_1 регулярно створює ОСОБА_3 перешкоди щодо спільного володіння і користування спільним об`єктом нерухомого майна. У зв`язку з наведеним відповідачка ОСОБА_3 вимушена тимчасово проживати у знайомих, які надали їй та її дитині житло безоплатно.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с.94-95) відповідачі будь-якого іншого нерухомого майна, окрім 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 , не мають.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду не встановлена сукупність умов, передбачених статтею 365 ЦК України, за наявності яких можливе примусове припинення у співвласника права на частку у спільній власності, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Спір між сторонами виник щодо припинення права на частку у спільному майні - квартири з підстав неможливості спільного володіння та користування.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже норми цивільного законодавства (ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це ж майно його іншими співвласниками.

Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною про вирішення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справах « Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п.106, серія А,N 102 ; " Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що належна відповідачам частка є значною, оскільки вона виділена в натурі і існує як окрема кімната в квартирі, а припинення права власності відповідачів на належну їм частку в квартирі є неспівмірним з та завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та члену їхньої сім`ї, яким є неповнолітня дитина, позбавлена батьківського піклування, оскільки відповідачі іншим житлом не забезпечені, а запропонована їй грошова компенсація є недостатньою для придбання окремого житла для родини.

Отже відсутня сукупність умов, передбачених статтею 365 ЦК України, за наявності яких можливе примусове припинення у співвласника права на частку у спільній власності, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зубенко Олександр Анатолійович залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 серпня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар
І. В. Кочеткова
О. З. Поляков