П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Ужовтні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача суму заборгованості за договором кредиту № 44.29-48-548/П від 24 квітня 2008 року, яка станом на 14 вересня 2016 року становить 36 817, 18 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 972 930 грн. 25 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 квітня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір кредиту, відповідно до умов якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, зі сплатою 13,50 % річних, терміном повернення до 23 квітня 2018 року. 06 липня 2009 року сторони уклали додаткову угоду №1, відповідно до умов якої змінено проценту ставку на 15,00 % річних, погашення кредиту з 10 травня 2009 року здійснюватиметься згідно нового графіка. Позивач виконав вимоги договору в повному обсязі. Однак, відповідач не виконав договірні зобов`язання, в результаті чого виникла заборгованість.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він визнав позов лише в тій частині, що дійсно звертався до банку та брав кредит. В іншому він не погоджувався. Суд сфальсифікував матеріали справи і позбавив відповідача права користуватися професійною правничою допомогою. Справа розглянута несправедливо, упереджено і виключно в інтересах позивача, а суд продемонстрував свою неповагу до честі та гідності відповідача. Суд не дав оцінку наявним у справі доказам. Позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. Судом порушено норми ст. 189, 197, 242 ЦПК України. Сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто, зміну строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення. Останній платіж було здійснено відповідачем 10 квітня 2009 року, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 10 липня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язань до 10 липня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком, не мають правового значення. Суд не навів обґрунтування, чому не розглянув заяву про застосування строку позовної давності. Визнання позову відповідачем, про що зазначено в рішенні, суперечить нормам матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 44.29-48-548/П, за умовами якого кредитор надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, зі сплатою 13,50 % річних, терміном повернення до 23 квітня 2018 року (а.с.16).

06 липня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 44.29-48-548/П, яким змінено розмір процентів на 15 % річних (а.с.20).

Згідно розрахунку, наданого ПАТ «Укрсоцбанк», заборгованість ОСОБА_1 станом на 14 вересня 2016 року становить 36 817,18 доларів США, що еквівалентно972 930 грн. 25 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 13 432,40 доларів США, що еквівалентно 354 964 грн. 40 коп., проценти - 14 113,06 доларів США, що еквівалентно 372 951 грн. 51 коп., пеня по кредиту - 3 924,60 доларів США, що еквівалентно 103 711 грн. 42 коп., пеня по відсотках - 5 347,12 доларів США, що еквівалентно 141 302 грн. 91 коп. (а.с.6-15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позовні вимоги, а визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 кошти, які останній зобов`язався повернути у визначений у договорі строк.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позовні вимоги. Проте, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та спростовуються заявою про застосування строку позовної давності та подачею відповідачем апеляційної скарги на рішення суду.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначає, що сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, чим змінили строк виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення. Відповідач здійснив останній платіж 10 квітня 2009 року, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 10 липня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язань до 10 липня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком, не мають правового значення.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст. ст. 257, 258, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення пені. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Так, умовами кредитного договору та додатковою угодою до нього передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів частинами щомісяця до «10» числа кожного місяця з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 23 квітня 2018 року.

Згідно п. 4.4. кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (сплата процентів), 3.3.8. (своєчасне та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами) цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто, зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснив останній платіж за кредитним договором 30 червня 2009 року (а.с.7, зворотня сторона). Строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 01 жовтня 2009 року, а ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом у жовтні 2016 року, тобто, з пропуском строку позовної давності.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Заявляючи вимогу про стягнення щомісячних платежів за кредитом, відсотки за користування кредитом, пені за тілом кредиту та пені за відсотками ПАТ «Укрсоцбанк» не взяв до уваги, що у зв`язку з неналежним виконання умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (п. 4.4. договору) і банк мав право з 01 жовтня 2009 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Крім того, після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4. договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком з жовтня 2009 року не підлягали виконанню.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року (справа № 6-1174цс16), постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року (справа № 362/1636/16-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав (а.с.151).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового по суті вимог позивача.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 21 890 грн. 92 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, а відповідач звільнений від сплати судового збору, з позивача підлягає стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі 21 890 грн. 92 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», місце знаходження - вул. Ковпака, 29, м. Київ, ідентифікаційний код 00039019, у дохід держави судовий збір у розмірі 21 890 (двадцять одна тисяча вісімсот дев`яносто) гривень, 92 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.