Справа № 344/5082/19
Провадження № 22-ц/4808/1074/19
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О.,Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О.В.

за участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2019 року у складі судді Бородовського С.О., постановлену у м. Івано-Франківськ, у справі за скаргоюОСОБА_1 на дії державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Барана Д.І. (далі - Івано-Франківський МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області).

Скаргу обґрунтовував тим, що Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист №344/12800/2015 від 21 жовтня 2016 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» кредитної заборгованості у розмірі 109 874,49 грн за кредитним договором №02/26Ю від 25 березня 2008 року.

Державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Бараном Д.І. проводиться виконавче провадження №54148367. 18 березня 2019 року державний виконавець повідомив його про результат визначення вартості 1/5 частки трикімнатної квартири по АДРЕСА_1 , належної йому на праві власності.

Посилаючись на те, що дії державного виконавця спрямовані на вилучення в нього частки житла, що призведе до його виселення без надання іншого постійного житла, просив визнати незаконними дії старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Барана Д.І. у виконавчому провадженні №54148367, направлені на реалізацію майна - належної йому на праві приватної власності 1/5 частки трикімнатної квартири по АДРЕСА_1 , заборонити старшому державному виконавцю Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Барану Д.І. у виконавчому провадженні №54148367 вчиняти дії, спрямовані на реалізацію 1/5 частки квартири по АДРЕСА_1 до надання йому постійного жилого приміщення (житла), яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі на дану ухвалу ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, що предметом позову у цивільній справі №344/12800/2015 були кредитні кошти, а не звернення стягнення на належну йому частку квартири.

Крім того, судом не з`ясовано, що це його єдине житло і воно не було придбане за кредитні кошти банку, квартира перебуває у спільній власності його та його родичів і відчуження частки без першочергової пропозиції покупки його частки іншим співвласникам є незаконною.

Вважає невірним висновок місцевого суду про неподання ним жодного доказу неправомірності дій державного виконавця, оскільки ним було подано копію повідомлення про результати визначення вартості майна, що свідчить про намір державного виконавця реалізувати майно в порушення статті 109 Житлового кодексу України.

Вказує, що суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин статтю 109 Житлового кодексу України та частину п`яту статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з наведеним, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений, а тому колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець здійснює примусове виконання рішення суду відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а скаржником не надано доказів неправомірності дій державного виконавця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що Івано-Франківським МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області проводиться виконавче провадження №54148367 щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» кредитної заборгованості у розмірі 109 874,49 грн за кредитним договором №02/26Ю від 25 березня 2008 року.

Відповідно до статті першої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

11 березня 2019 року Івано-Франківським МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що вартість арештованої 1/5 частки трикімнатної квартири по АДРЕСА_1 становить 148 120,00 грн та роз`яснено порядок дій у разі незгоди з результатами визначення вартості майна (а.с. 4).

Згідно довідки №02-02/1282 від 21 березня 2019 року, виданої комунальним підприємством «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» у квартирі по АДРЕСА_1 зареєстровані скаржник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 5).

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок визначення вартості майна боржника та оцінки майна боржника.

ОСОБА_1 , звертаючись із скаргою на дії державного виконавця, посилався на те, що він отримав повідомлення про визначення вартості майна - 1/5 частки квартири по АДРЕСА_1 , яка належить йому та є його єдиним житлом, а тому вважає дані дії державного виконавця неправомірними.

Тому, скаржник просить визнати неправомірними дії державного виконавця, направлені на реалізацію майна та заборонити реалізацію даного майна.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що виконавче провадження - це сукупність дій, які спрямовані на примусове виконання судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає примусовому виконанню, зокрема, заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець в спірному випадку вчинив дію, яка визначена статтями 50, 57 Закону України «Про виконавче провадження» для визначення вартості частки квартири, яка є у власності боржника, як частина виконавчої процедури, неправомірність якої ним не оскаржується. І саме по собі повідомлення боржника про здійснену оцінку є правомірною дією, визначеною законом. Інших доказів щодо неправомірності дій виконавця в цій частині скаржником не представлено.

Таким чином встановивши, що державним виконавцем дотримано вимог положень статей 50, 57 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі яких проведено оцінку майна боржника, яка ОСОБА_1 не оскаржена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення поданої скарги.

Крім того, державним виконавцем у повідомленні про результати визначення вартості майна роз`яснено порядок дій у разі незгоди з результатами визначення вартості майна, однак скаржник не скористався свої правом на оскарження дій державного виконавця в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом позову у цивільній справі №344/12800/2015 були кредитні кошти, а не звернення стягнення на належну йому частку квартири на увагу не заслуговують, оскільки частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна як частини процедури виконавчого провадження.

Посилання апелянта на статтю 109 Житлового кодексу України на увагу також не заслуговують, оскільки дана стаття регулює інші правовідносини.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, правильна по суті, тому підстав для її скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко