П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/4031/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/914/19

Головуючий в Рівненському районному суді:

суддя Остапчук Л.В.

Рішення суду першої інстанції

ухвалено о 16 год. 17 хв. 22.03.2019

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 01.04.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

за первісним позовом

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,:

Рівненський районний відділ Державної міграційної служби України в Рівненській області;

представники учасників справи:

ОСОБА_1 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича;

ОСОБА_2 - адвоката Орловської Ярослава Борисівни;

за участі (в апеляційному суді): сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненський районний відділ Державної міграційної служби України в Рівненській області; про усунення перешкод в користуванні власністю,

в с т а н о в и в:

У серпні 206 року в суд звернувся ОСОБА_1 через свого адвоката Дяденчука А.І. з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю. Мотивуючи вимоги, вказував про те, що його батько, брат і особисто він спільними зусиллями та за спільні кошти збудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Батько пообіцяв публічно кожному із синів по 1/2 частці будинку.

З 1983 року брат, його дружина - відповідач у справі та дочка почали проживати у своїй частці будинку, а з 1986 року позивач разом зі своєю сім`єю почав мешкати відповідно у своїй частці будинку, де і був зареєстрований.

Протягом усього часу проживання він вільно і відкрито володів та користувався часткою у будинку, укладав угоди про приєднання будинку до мереж газопостачання, надання послуг з водопостачання та водовідведення, користувався електричною енергією. Також здійснював поточні ремонті роботи, поліпшення і благоустрій.

Після смерті брата ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач постійно створює конфліктні ситуації та виникають з цього приводу непорозуміння між сторонами.

Однак позивач вважає, що у нього виникло право власності на частку у будинку АДРЕСА_1 , якою він володіє, на підставі ст. 344 ЦК України, тобто через набувальну давність. Таке речове право породжене фактом добросовісного заволодіння майном і відкритим, безперервним володінням спірним майном протягом часу понад десять років, а саме з 01 січня 2001 року - як це передбачено пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 105, 7 м2, житловою - 99, 3 м2, що позначений на плані літерою А1, яка складається з коридора площею 6, 4 м2, позначеного літерою І; жилої кімнати площею 8, 8 м2, позначеною літерою 2-1; жилої кімнати площею 9, 7 м2, позначеною літерою 2-2; жилої кімнати площею 19, 2 м2, позначеною літерою 2-3.

Ухвалою судді Рівненського районного суду від 23 серпня 2016 року відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено її до судового розгляду.

У січні 2017 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Рівненській області; про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання позивача таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи його, покликалася на постійне перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні їй та членам сім`ї будинком і прибудинковою територією, він іноді унеможливлює належне користування водопостачанням, погрожує загородити проїзд до входу у будинок, зруйнувати будинок повністю і руйнує його незначними діями, планує на земельній ділянці без дозволу власника здійснити добудову, а також вчиняє інші дії, якими перешкоджає володіти та користуватися майном.

Всупереч волевиявленню відповідача ОСОБА_1 продовжує проживати у спірному житловому будинку і за ним там само зберігається місце реєстрації, чим порушує права власника.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, де залучила до участі у справі як відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . З заявою погодився і суд попередньої інстанції, задовольнивши її та прийнявши позов з залученими відповідачами і збільшеним предметом спору до розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за відповідачем як спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , який згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 18.07.1994 належав спадкодавцю.

Зобов`язано позивача не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні зазначеним житловим будинком.

В задоволенні решти вимог відповідачу відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Позивач: ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_1 , що виданий 29.03.1999 Рівненським РВ УМВСУ в Рівненській області; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_3 , що виданий 06.12.2011 Рівненським РВ УМВСУ в Рівненській області; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач (за зустрічним позовом): ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; прож.: АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_5 , що виданий 12.07.2015 Рівненським РВ УДМСУ в Рівненській області; РНОКПП: НОМЕР_6 .

Відповідач (за зустрічним позовом): ОСОБА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 ; місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_3 ; паспорт НОМЕР_7 , що виданий 30.09.2005 Рівненським РВ УМВСУ в Рівненській області; РНОКПП: НОМЕР_8 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Рівненській області; місце знаходження: вулиця Петра Могили, 41, м. Рівне.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дяденчук А.І., вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликався на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначав про залишення судом без уваги той факт, що житловий будинок АДРЕСА_1 проектувався, будувався і був збудований на дві квартири, що вбачається з відповідного технічного паспорта. Пояснення позивача з приводу його вимог було стверджено в ході судового засідання свідченнями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які безмотивно відхилені.

Вважає, що інша частина будинку, яку не займав ОСОБА_5 разом зі своєю сім`єю, була незаселеною до часу вселення позивача в це приміщення як постійне житло у 2003 році. З того часу він безперервно, добросовісно та відкрито, без приховування факту знаходження майна в його володінні, проживав та користувався належною йому часткою у будинку. З цією метою він уклав від свого імені відповідні договори на постачання газу, електроенергії, води і водовідведення. При цьому угоди укладено щодо будинку " АДРЕСА_1 ."

Всупереч ст.ст. 263, 89 ЦПК України судом не додержано принципи обґрунтованості судового рішення та всебічності, повноти, об`єктивності та безпосередності наявних у справі доказів. Не звернуто судом уваги і на положення ст. 328 ЦК України щодо правомірності набуття права власності та ст. 344 ЦК України щодо підстав і умов визнання права за набувальною давністю. Також вважає, що постановою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 735/1140/17 чітко визначено мотиви регулювання правовідносин з міркувань набувальної давності.

Окрім того, ОСОБА_1 не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_5 , а згодом - і його дружина як спадкоємець були титульними власниками спірного житла. Щодо права ОСОБА_2 , яке виникло на підставі судового рішення, то його скасовано рішенням апеляційного суду 21 березня 2017 року. Цим рішенням зокрема встановлено, що позивач володів і користувався та продовжує володіти і користуватися невизначеною часткою у спірному будинку, однак ОСОБА_2 до відома суду цих обставин не довела.

Не погоджувався із твердженнями суду про обґрунтованість вимог відповідача щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , адже норми ст. 41 Конституції України та ст.ст. 328, 392 ЦК України при вирішенні таких прав і обов`язків застосуванню не підлягали. При цьому вказувалося про факт порушення ним прав позивача, оскільки приміщеннями 2-1, 2-2, 2-3 та 2-4 володіє і користується саме він.

Залишено без уваги і те, що цегляний гараж, позначений у технічному паспорті літерою (б), є об`єктом самочинного будівництва і збудований ним особисто. Тобто права на нього відповідач очевидно не має і не може мати.

Щодо вимог про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, то вважає, що всупереч вимогам ст.ст. 2, 13 ЦПК України, ст. 47 Конституції України і ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Україною 17 липня 1997 року, суд хибно погодився з позовом у цій частині. При цьому залишив без задоволення вимогу в частині визнання позивача таким, що втратив право користування житловим будинком, тобто не додержав правил диспозитивності цивільного судочинства і не визначив, яким чином має відбуватися виконання рішення суду - забороняти входити в будинок чи в інший спосіб перешкодити йому потрапляти туди.

З наведених мотивів просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов повністю та повністю відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

У поданому відзиві представник відповідача - адвокат Орловська Я.Б., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. Посилалася на відповідно до постанови Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16 позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуте право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем, у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №153/608/17).

Крім цього, правова позиція Верховного Суду, що висловлена у його постанові від 22 серпня 2018 року у справі №922/1574/17, засвідчила, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам без титульного володіння; юридичний статус майна.

Оскільки об`єктивних підстав для визнання спірного нерухомого майна об`єктом права власності саме з міркувань набувальної давності з`ясовано не було, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено правильно.

При цьому вказувала, що не заперечує проти висновку суду щодо задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні майном - без визнання таким, що втратив право користування житлом, адже позивач не має іншого житла і згодна, щоби він продовжував ним користуватися й надалі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи вимоги позивача без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності правових і фактичних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю, оскільки йому було відомо, що правовстановлюючі документи на сам житловий будинок і земельну ділянку, на якій він розміщений, видано на ім`я його брата - ОСОБА_5 , який помер. Він же був і їх власником. З усного дозволу останнього позивачу було дозволено проживати, тобто володіти спірною частиною будинку, що згодом було хибно розцінено ним як набуття суб`єктивного речового права відповідно до правил ст. 344 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов, районний суд урахував його доведеність та обґрунтованість, адже відповідач є єдиним спадкоємцем прав і обов`язків спадкодавця - її чоловіка та брата позивача ОСОБА_5 . При цьому, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про права власності на спадщину, а інші спадкоємці відмовилися від своїх прав на спадкування на користь ОСОБА_2 .

Як правильно з`ясовано судом, 13 вересня 1980 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було укладено шлюб, що сторонами не заперечується і стверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_9 , виданим Обарівською сільською радою Ровенського відділу ЗАГС, актовий запис №11. Від цих відносин мають дочок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6

11 березня 1981 року на підставі рішення Обарівської сільської Ради народних депутатів Ровенського району ОСОБА_5 виділено під забудову садиби земельну ділянку площею 0, 08 га із земель радгоспу "Здобуток Жовтня". Зазначену забудову дозволено рішенням виконавчого комітету Ровенської районної Ради народних депутатів від 08 квітня 1981 року за №133. Даний факт стверджено і свідоцтвом про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР без дати і без номера. План забудови земельної ділянки також виготовлено на ім`я спадкодавця.

В подальшому, 18 липня 1994 року видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що ґрунтується на рішенні виконавчого комітету Рівненської районної Ради народних депутатів №78 від 09 березня 1988 року. Цим свідоцтвом стверджено про набуття ОСОБА_5 права власності на житловий будинок АДРЕСА_6 .

Уся технічна документація на житловий будинок, в т.ч. і технічні паспорти, що виготовлені Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" 27 лютого 2012 року і 10 травня 2017 року, складено також на ОСОБА_5 . За їх змістом, роком забудови зазначено "1981", а кількість розташованих у ньому квартир - дві.

Рішенням Обарівської сільської ради Рівненського району №248 від 30 жовтня 2007 року ОСОБА_5 передано у власність земельні ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору, площею 0, 06 га, і для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 40 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що вбачається з відповідного свідоцтва серії НОМЕР_10 від того ж числа, і цей факт учасниками справи визнається.

Як видно з листа Обарівської сільської ради Рівненського району від 31 березня 2016 року №607, відповідно до погосподарської книги №8 власником об`єкта погосподарського обліку: № 0758-1 АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 Зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - дочка, ОСОБА_9 - онук та ОСОБА_1 - брат чоловіка. Місце проживання останнього було зареєстровано за цією адресою протягом часу з 1986 року по 1990 рік.

Факт проживання ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 підтверджено і довідкою цього органу сільського самоврядування №709 від 22 квітня 2016 року, звідки з`ясовано, що він зареєстрований у с. Обарів Рівненського району з 1980 року, а проживає - з 1986 року.

Сторонами не оспорюється і визнається те, що позивач періодично проживав у спірному будинку, а з 2003 року - він постійно почав мешкати у частині житлового будинку АДРЕСА_1 , користується кімнатами, позначеними на плані цифрою "2". Там само зареєстровані і проживають відповідач, яка прийняла після смерті свого чоловіка і брата позивача спадщину, оскільки на час смерті ОСОБА_5 проживала разом з ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Інша частина житлового будинку знаходиться у володінні ОСОБА_2 , кімнати якої позначені на плані цифрою "1". Обидві частини будинку ізольовані, кожен із них має відкриті на його ім`я рахунки за користування електроенергією і природним газом.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися за прийняттям спадщини в нотаріальному порядку, однак згодом відмовилися він неї на користь ОСОБА_2 .

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання за ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться у його законному володінні, з підстав, передбачених набувальною давністю, а саме добросовісним заволодінням чужим нерухомим майном з продовженням відкрито, безперервно володіти ним упродовж понад десять років.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 заявлено зустрічні вимоги про визнання за нею права власності на весь житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті чоловіка - ОСОБА_5 та про усунення перешкод в користуванні майном через визнання позивача таким, що втратив право користування спірним будинком.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні цивільно-правового спору до застосування не підлягають норми матеріального права, на чому наполягав позивач, тоді як зустрічні вимоги відповідача визнано доведеними, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову та задовольнив зустрічний позов.

Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що висловлена у постанові від 09 липня 2019 року у справі №920/999/16, зазначено, що правовою природою "інституту набувальної давності" є опосередкування одного із первинних способів виникнення права власності на річ, зокрема:

-виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ;

-ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, указаних у ч. 1 ст. 344 ЦК України;

-для окремих видів майна виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

При цьому, Верховним Судом було зауважено, що за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України: володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності; однією з обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю є наявність у спірного майна правового режиму нерухомої речі, який прийнято в експлуатацію (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17).

Верховним Судом також було зауважено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому, така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №924/925/17 та від 22 травня 2018 року у справі №922/1574/17).

Правило ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачає обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин ураховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом попередньої інстанції, ОСОБА_1 був обізнаний з тим, що він володіє чужим майном. Йому відомо, що земельна ділянка під забудову садиби та усі дозвільні документи на будівництво було виготовлено на ім`я ОСОБА_5 - його брата, який і зареєстрував за собою право власності на житловий будинок в цілому. При цьому, позивач вселився та його було зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 з усного дозволу ОСОБА_5 , проти чого ОСОБА_1 не заперечував і визнавав такий факт. Натомість з позовом про визнання за ним права власності за давністю володіння на частину спірного будинку він звернувся лише через вісім років після смерті брата.

Тобто зазначені обставини унеможливлюють набуття у позивача права на спірну частину житлового будинку з підстав виникнення права власності за набувальною давністю (ст. 344 ЦК України).

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги про залишення судом без уваги того, що з самого початку спірний житловий будинок заплановано і будувався на дві квартири, одна з яких належатиме позивачу, то вони є припущеннями заявника і не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Не згоден апеляційний суд і з аргументами автора скарги про помилковість застосування норм матеріального права, адже спростовуються правильністю висновків суду.

Твердження заявника про відсутність правового титулу на житловий будинок АДРЕСА_1 у відповідача є необґрунтованими, позаяк таке право ОСОБА_5 стверджувалося відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування, які є чинними, та виданим на його підставі свідоцтвом, а також відповідними записами у погосподарській книзі Обарівської сільської ради Рівненського району.

Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права.

Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, що є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про недодержання правил диспозитивності цивільного судочинства, адже не визначено, яким чином має відбуватися виконання рішення суду в частині усунення перешкод в користуванні житловим будинок - забороняти входити в будинок чи в інший спосіб перешкодити йому потрапляти туди, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Спростовуються вимогами закону, а саме нормами ст. 376 ЦК України, і покликання автора апеляційної скарги про неможливість визнання права власності на гараж, оскільки цей об`єкт є самочинним будівництвом і щодо нього не можуть застосовуватися речові права як на нерухоме майно.

Решта доводів позивача - про хибність рішення суду в частині визнання права власності за відповідачем у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 визнається колегією суддів необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції переглянути справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: об 11 год. 45 хв. 21.08.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

Н.В.Бондаренко