Ухвала

15 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 758/9191/16-ц

провадження № 61-15196ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Управління Служби безпеки України у Чернігівській області, прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Управління Служби безпеки України у Чернігівській області, прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 16 березня 2016 року за заявою ОСОБА_2 . старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області майором юстиції Мироненком А. О. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000016 про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 111 КК України. Цього ж дня було повідомлено першого заступника прокурора Вінницької області старшого радника юстиції Максимюка А. С. про початок досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. 17 березня 2016 року позивача було незаконно та безпідставно затримано, при цьому проведено обшук без законних підстав, у результаті якого вилучено особисті речі останнього. 18 березня 2016 року позивача було доставлено до слідчого підрозділу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області. Цього ж дня позивачу було здійснено, з порушенням 24 годинного строку, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 111 КК України. 19 березня 2016 позивача було доставлено із неправомірним застосуванням наручників до слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу. ОСОБА_1 вказував, що з 19 березня 2016 року до приблизно 21 год. 30 хв. 20 березня 2016 року тривав судовий розгляд зазначеного клопотання, під час якого позивач зазнав принижень своєї гідності та честі, оскільки за цим судовим процесом необмежене коло осіб могло спостерігати через мережу Інтернет та безпосередньо у залі судових засідань.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Ковбаси Ю. П. від 20 березня 2016 року клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу Управління СБУ у Вінницькій області майора юстиції Мироненко А. О. залишено без розгляду, у зв`язку зі спливом строків, передбачених статтею 186 КПК України. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Михайленка А. В. від 01 квітня 2016 року визнано незаконним вилучення особистих речей, грошових коштів, документів позивача, при цьому необґрунтовано накладено арешт на незначну частину вилученого майна. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Клапоущака С. Ю. від 17 травня 2016 року було задоволено клопотання адвоката Дорошенка К. К., подане в інтересах позивача, про скасування арешту незаконно вилученого майна.

17 травня 2016 року кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄДРДР за № 0000016 від 16 березня 2016 року, за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 111 КК України, було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в інкримінованому діянні складу кримінального правопорушення.

Вказував, що лише зі сплином двох місяців йому вдалось відновити свої порушені права, а незаконне повідомлення про підозру у вчиненні тяжкого злочину призвело до порушення нормального укладу життя, порушення життєвих зв`язків, спричинило погіршення загального самопочуття, розлад нормальної діяльності організму та мало своє відображення в глибокому депресивному стані і апатії.

Посилаючись на викладені обставини позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями Управління служби безпеки України в Чернігівській області, Управління служби безпеки України у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 111 КК України, незаконного тримання під вартою, незаконного проведення обшуку, незаконного накладення арешту на майно у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 від 16 березня 2016 року, у розмірі 2 900 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, Управління Служби безпеки України у Вінницькій області просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 2 900 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100 = 192 100).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Відповідно до положень ЦПК України апеляційний суд наділений повноваженнями суду першої інстанції при ухваленні рішення. Ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, тому апеляційний суд мав право визнати вказану справу малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області, Управління Служби безпеки України у Чернігівській області, прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик