ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/11994/19

Провадження № 22-ц/818/5821/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року у складі судді Бородіної Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_2 , про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, в якій просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4000 грн, а також стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини в сумі 4000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , дочка проживає із позивачем. Відповідач матеріальну допомогу не надає. Позивач приблизно витрачає щомісяця на дочку 3000 грн на харчування, 300 грн на спеціальну побутову хімію, 200 грн на канцелярські товари, 500 грн на обстеження дитини, а також 10000 на рік на одяг. Крім того, позивач знімає квартиру за яку сплачує щомісяця 5500 грн. Також, позивач несе додаткові витрати на дитину щомісяця в сумі 8000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 аліменти в сумі 1699 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 14 червня 2019 року до досягнення дитини повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на малолітню дочку ОСОБА_3 в розмірі 223 грн 18 коп щомісячно, починаючи з 14 червня 2019р. до досягнення дитини повноліття.

В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

06 листопада 2019 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на обставини, які аналогічні мотивам позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дитина відвідує дитячий садок, за який вона сплачує 500-550 грн щомісяця, приблизно витрачає щомісяця на дочку 3000 грн на харчування, 300 грн на спеціальну побутову хімію, 200 грн на канцелярські товари, 500 грн на обстеження дитини, а також 10000 на рік на одяг. Під час хвороби дитини, на вихідних змушена працювати, за дитиною доглядає няня, якій сплачує за послуги 4000 грн щомісяця. Однак, всі зазначені витрати підтвердити не може, оскільки всі чеки не зберегла.

Крім того, позивач орендує квартиру за яку сплачує щомісяця близько 5500 грн. Також, дитини відвідує заняття з танців, за що за період з 07 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року нею сплачено 4910 грн за абонемент, додаткові витрати на дитину щомісяця становлять 8000 грн. Вважає, що матеріальне становище відповідача дозволяє сплачувати аліменти та додаткові витрати у визначеному в позові розмірі, оскільки він користується власним автомобілем, неофіційно займається перевезенням вантажів, веде бізнес, інших дітей не має. Вказує, що їй невідомо, де працює позивач, відомо, що минулого року він був підприємцем і заробив 800000 грн, сказав, що не буде офіційно вказувати доходи. Не заперечує, що не всі зазначені витрати підтверджено чеками. Не згодна із сумою стягнутих судом додаткових витрат в розмірі 223,18 грн щомісяця.

Вказує, що документи про правову допомогу надавала працівнику суду, але у зв`язку з чим суд зазначає про відсутність документів не вказує.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини.

Зупинено дію рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в частині, що не підлягає негайному виконанню.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 11 год. 50 хв. 17 грудня 2019 року.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходячи із встановленого державою розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, обоюдного обов`язку батьків на їх утримання, доказів наданих позивачем, а також обставини для необхідного рівня життя дитини, гармонійного розвитку, вважав доцільним визначити розмір аліментів для утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1699 грн щомісячно, однак не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитини повноліття, що буде відповідати інтересам дитини по її утриманню, враховуючи обоюдний обов`язок батьків.

Позивачем не доведений розмір аліментів на дитину в сумі 4000 грн щомісяця, а також можливість відповідача сплачувати такий розмір аліментів. Позивач до суду в підтвердження додаткових витрат на розвиток здібностей дитини надана довідка про те, що дочка Ксенія займається танцями, відвідує танцювальний центр та за період з 07 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року. сплатила кошти за навчання в сумі 4910 грн. Враховуючи обоюдний обов`язок батьків щодо несення додаткових витрат на дитину, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину в сумі 223 грн 8 коп. щомісячно (4910:11:2). Доказів необхідності дитини у додаткових витратах щомісячно в розмірі 8000 грн суду не надано.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що сторони мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають окремо, дочка ОСОБА_5 мешкає разом із позивачкою.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом із цим, згідно зі ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Отже, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Як свідчать матеріали справи, сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 . (а.с. 10).

Сторони проживають окремо, разом із позивачкою мешкає дочка ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 26 березня 2018 року ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Місце провадження господарської діяльності : м. Харків, ринок «Соллі». Перелік видів господарської діяльності: роздрібна торгівля косметичними товарами та туалетними приналежностями в спеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами. (а.с. 10).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 22 січня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Дані про основний вид діяльності: роздрібна торгівля косметичними товарами та туалетними приналежностями в спеціалізованих магазинах. (а.с. 11).

Однак відомостей про заробітну плату чи інших джерел на підтвердження отриманих доходів сторін матеріали справи не містять.

Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження матеріального стану сторін, які б дали змогу суду встановити відповідні обставини справи, суду не надано.

Водночас матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач є непрацездатною особою, а також про наявність на утриманні інших осіб.

Апелянт вважає, що матеріальне становище відповідача дозволяє сплачувати аліменти та додаткові витрати у визначеному в позові розмірі, оскільки користується власним автомобілем, неофіційно займається перевезенням вантажів, веде бізнес, інших дітей не має. Зазначає, що їй не відомо, де працює позивач, відомо, що минулого року він був підприємцем і заробив 800 000 грн, однак сказав, що не буде офіційно вказувати доходи.

Однак належні та допустимі докази на підтвердження таких доводів в матеріалах справи відсутні, відтак вони є недоведеними, вони ґрунтуються на припущеннях.

На підтвердження своїх доводів про стягнення аліментів позивач вказує приблизний розмір витрат, які необхідне нести на дитину, зокрема одяг, харчування, наявність захворювання у дитини, оренда квартири та комунальні послуги.

Так, в матеріалах справи містяться чеки на придбання гумових черевиків на суму 499 грн, туфель та мокасинів на суму 1260,01 грн, чеки на придбання продуктів харчування на суми 547, 78 грн, 250 грн. (а.с. 25).

Як вказала сам апелянт ОСОБА_1 , не заперечувала, що не всі зазначені нею витрати підтверджено чеками.

Надані позивачем докази у своїй сукупності не підтверджують наявність правових підстав для стягнення заявлених позивачем аліментів на утримання дитини в розмірі 4000 грн щомісяця.

Разом з цим, судове рішення не може грунтуватися на припущеннях та приблизних розрахунках, не підтверджених належними, допустимими та достатніми доказами.

Апелянт в обґрунтування своїх вимог також посилається на те, що мешкає в орендованій квартирі, несе витрати по сплату комунальних послуг та оренди квартири 5500 грн щомісяця. Суду наданий договір на оренду квартири по АДРЕСА_1 , підписаний ОСОБА_6 та позивачкою на строк з 04 лютого 2019 року по 04 грудня 2019 року. За умовами договору щомісячна орендна плата складає 5000 грн, а також сплата лічильників води та електроенергії.

При цьому апеляційний суд зауважує, що аліменти стягуються з метою забезпечення гармонійного розвитку дитини, вказані витрати не належать до витрат на утримання дитини. Зазначені виплати - аліменти мають винятково цільовий характер, спрямовані на утримання дитини, для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини, а не на утримання матері дитини, зокрема сплату орендної плати та комунальних платежів.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», встановлено те, що для дітей віком до 6 років з 1 липня 2019 року прожитковий мінімум становить 1699 грн.

В судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи відповідач не заперечував проти стягнення з нього на утримання дитини та додаткових витрат у загальному розмірі 2500 грн., з урахуванням 223 грн 18 коп. стягнутих рішення суду першої інстанції (додаткові витрати).

За таких обставин, суд, беручи до уваги встановлений законом розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, принцип рівності прав та обов`язків батьків, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що він є непрацездатним, чи має на утриманні інших осіб, часткове визнання позовних вимог, а також обставини для необхідного рівня життя дитини, гармонійного розвитку, доходить висновку про наявність підстав для стягнення аліментів для утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2276, 82 грн щомісячно, однак не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитини повноліття.

При цьому апеляційний суд зауважує, що зазначені виплати мають винятково цільовий характер, мають бути спрямовані для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини, враховуючи принцип рівності прав та обов`язків батьків, вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги, що саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Крім того, суду надані докази наявності у дитини захворювання та рекомендації лікарів, однак розрахункових, платіжних документів (чеків,квитанцій) на придбання ліків, або відомостей (довідок медичних установ) про їх вартість, а також оплату обстежень, на підставі яких можливо встановити відповідні обставини, що підтверджують заявлені вимоги, суду не надано.

Як вбачається з довідки, Строкова Ксенія займається танцями, відвідує танцювальний центр All Stars Dance Centre та за період з 07 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року сплатила абонементи на загальну суму 4910 грн. (а.с. 12).

Виходячи з розміру сплаченої загальної суми додаткових витрат на дитину за відповідний період (за 11 місяців), враховуючи обоюдний та рівний обов`язок батьків щодо несення додаткових витрат на дитину, положення закону про те, що брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина, при визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого, висновок про стягнення додаткових витрат на дитину в сумі 223 грн 18 коп щомісячно суд вважає обґрунтованим.

Вимог про стягнення додаткових витратах щомісячно в розмірі 4000 грн щомісячно позивачем не доведено. Розмір заявлених витрат не обґрунтовано відповідними документами, не надано розрахунок, не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами у справі, що такі витрати є необхідними, неминучими та передбачуваними і позивач обов`язково має нести періодично або постійно в майбутньому додаткові витрати у заявленому розмірі.

Під час апеляційного перегляду справи позивач зазначила, що сторони дійшли згоди щодо загального розміру стягнення у розмірі 2500 грн (аліменти та додаткові витрати).

Посилання апелянта на придбання техніки, меблів за власні кошти, копію накладної на придбання телевізора та кредитний договір в якості належних доказів суд не приймає, оскільки такі доводи та докази не мають значення для розгляду справи як такі, що не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стосовно стягнених витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

За змістом положень статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17).

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2019 року між адвокатським бюро «Андрія Білика» та ОСОБА_1 укладено договір, умовами якого є надання правової допомоги щодо правової інформації, консультацій, роз`яснень з правових питань, складання звернень, заяв на інших документів. А також наданий чек від 06 лютого 2019 року на сплату ОСОБА_1 коштів за юридичні послуги в сумі 3000 грн. За умовами договору від 16 лютого 2019 року розмір гонорару , який клієнт сплачує бюро за надані послуги, визначається сторонами окремо додатковою угодою. За результатами надання юридичної допомоги складається акт. (а.с. 22-24).

Таким чином, згідно вимог законодавства, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суду першої інстанції не надано доказів укладання додаткової угоди про визначення розміру коштів , які позивач повинна була сплатити адвокатському бюро. Відсутні копія акта приймання виконаної роботи, детальний опис робіт (наданих послуг).

Відтак, надані документи у їх сукупності не були достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Посилання ОСОБА_1 що копії документів були передані працівнику суду під час розгляду справи у суді першої інстанції жодним належним, допустимим та достатнім доказом не підтверджено. З наявних доказів вбачається, що 26 вересня 2019 ОСОБА_7 через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі та участі її представника.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не дослід.

ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами наявність виняткових випадків, що перешкоджали їй з об`єктивних причин надати до суду першої інстанції докази підтверджуючи понесені нею витрати на правничу допомогу та надання відповідних послуг.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розподілу витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, збільшити розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2276,82 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 14 червня 2019 року до досягнення дитини повноліття. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року змінити.

Збільшити розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2276,82 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 14 червня 2019 року до досягнення дитини повноліття.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова