Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа №185/4806/18-ц

провадження №61-11446св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року в складі суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 22 грудня 2017 року позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35 000 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 31 січня 2018 року. Грошові кошти відповідач у визначений термін не повернув, а тому просив стягнути борг за договором позики в розмірі 980 307, 69 грн, три відсотки річних - 9 668,40 грн та відсотки в розмірі облікової ставки НБУ у розмірі 70 219, 38 грн.

Представником позивача подану заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також на Ѕ квартири АДРЕСА_2 , яка є спільним майном подружжя та належить на праві власності дружині відповідача ОСОБА_4 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року накладено арешт на майно, належне на праві спільної приватної власності відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а саме на 1/2 чотирикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 спільного майна подружжя, яке зареєстроване за ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_2 , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заборонено будь-яким особам вчиняти дії щодо передачі в оренду та реєстрації іншого речового права на:

- квартиру, чотирикімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 ;

- квартиру, однокімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25369550, яка зареєстрована за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є дружиною ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції виходив з того, що до вирішення справи по суті права та законні інтереси позивача порушуються. Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав позивача.

Крім того, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 30 квітня 1982 року ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд наклав арешт на майно на 1/2 частину спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ні заява, ні оскаржувана ухвала фактично не мають обґрунтування як необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, а містять лише посилання щодо існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Крім того, із заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач просив вжити заходи із забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, тоді як суд, окрім накладення арешту на квартири, застосував заборону будь-яким особам вчиняти дії щодо передачі в оренду та реєстрації іншого речового права на такі об`єкти нерухомого майна, тобто, вийшов за межі заявлених вимог, чим порушив частину першу статті 13 ЦПК України.

Також судом не враховано, що відповідно до пункту 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису; оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт позивачем належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

Отже, постановляючи вказану ухвалу про накладення арешту на нерухоме майно, суд першої інстанції прийняв до уваги лише інтереси позивача, залишивши поза увагою інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими у зв`язку із застосуванням саме такого виду забезпечення позу, необхідність застосування якого при розгляді саме цієї справи належним чином не обґрунтована.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2019 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, а ухвалу Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 , яка не була залучена до справи, оскільки арешт накладено лише в частині нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 .

Необхідність застосування заходів забезпечення позову обумовлена бездіяльністю ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів, відтак незастосування заходів забезпечення позову в майбутньому унеможливить виконання рішення суду.

Крім того, застосування такого виду забезпечення позову як арешт нерухомого майна пояснюється його найбільшою ефективністю, враховуючи загальну суть кожного виду забезпечення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Павлоградського районного суду Дніпропетровської області.

22 липня 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо стягнення з останнього грошових коштів за договором позики у загальному розмірі 1 060 195, 47 грн.

26 вересня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, належне на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: квартиру, чотирикімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 5339003, а також на спільне сумісне майно подружжя, яке зареєстроване за ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_2 , а саме: квартиру, однокімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25369550.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої, частиною другою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції перевірив доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який він просив застосувати, змісту вимог та дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, зазначив про те, що застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, призведе до безпідставного обмеження права власності відповідача на вказане майно, помилково послався на пункт 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 щодо накладення арешту на майно, оскільки вказана Інструкція визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Однак, поза увагою апеляційного суду залишилась та обставина, що накладення арешту на нерухоме майно є одним із видів забезпечення позову, визначених статтею 150 ЦПК України та підлягає державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, не врахував значну ціну позову у цій справі (1 060 195, 47 грн), наявність у відповідача ОСОБА_2 на праві власності нерухомого майна, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову змісту вимог, не врахував, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу на праві власності нерухоме майно не призведе до обмеження його права володіння та користування зазначеним майном, а лише тимчасово унеможливить розпорядження ним.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що забезпеченням позову не порушуються права ОСОБА_4 , яка не є учасником справи, так як ухвалою суду першої інстанції накладено арешт на частину спільного сумісного майна подружжя, яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року і залишає в силі ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасувати, залишити в силі ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов