Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 755/10496/15-ц

провадження № 61-32311 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва Валентина Іванівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у складі судді Чех Н. А. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 рокуу складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медведєва В. І., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, встановлення процентної частки у спадковому майні за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_6 з 2010 року по кінець 2014 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , яку вони орендували разом, та були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, але не звернулися до державного органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. Разом з ними, з кінця 2010 року проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_7 , 2001 року народження. Вони обидва працювали, обидва складали кошторис для покращення добробуту їх родини, спільно купували споживчі речі, виховували дитину, облаштовували квартиру, робили ремонт, проводили разом сімейні свята, їздили на відпочинок, як у межах країни, так й за кордон разом з її дочкою. У зв`язку із робочою необхідністю ОСОБА_6 був переведений за контрактом на постійне місце роботи до філіалу його фірми - приватного акціонерного товариства «Природні ресурси» до м. Полтави, а вона залишилася працювати у м. Києві. Вони намагалися їздити однин до одного для спільного проведення вихідних та вирішення сімейних питань майже кожного тижня. У м. Полтаві він познайомив її зі своїми батьками, дітьми від першого шлюбу та друзями, з якими вони проводили разом вихідні, навідувалися у дім його батьків, приймали участь у святах. ОСОБА_6 разом зі своїми друзями придбали вагон-дім на човновій базі. Для проведення спільного дозвілля ними було вирішено придбати човен з усіма приладами - моторний човен «Galaxy galen 187D989», 1989 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . У свою чергу діти ОСОБА_6 : ОСОБА_8 та ОСОБА_13 відпочивали разом з ними, іноді приєднувалися до спільного відпочинку й батьки ОСОБА_6 .

Вказаний графік сімейного життя з ОСОБА_6 був складний та для вирішення питань, економії часу, ними було вирішено придбати два автомобілі для зручності відвідувань. Так, ними придбано: автомобіль «Mazda», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль «Honda», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

У 2011 року вони вирішили побудувати спільне власне житло у м. Києві, де вони могли б проживати однією родиною та облаштувати далі свій побут, для чого у 2012 році ними було оформлено на ОСОБА_6 договір купівлі-продажу майнових прав та кватиру по АДРЕСА_2 . Номінальним володільцем майна був ОСОБА_6 , але право розпорядження та користування надавалося і їй, оскільки на неї оформлювалися довіреності, багато документів підписувала саме вона, що вказувало на довіру, яка у них панувала. Наприкінці 2013 року ОСОБА_6 захворів на важку хворобу. Не дочекавшись позитивних результатів лікування, вирішили лікуватися в клініці Ізраїлю. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Для організації ритуальних обідів та поминок вона декілька разів приїжджала до Полтави, організовувала поминальний обід, виконувала прохання померлого щодо придбання подарунків його донькам та батькам, вирішувала з родичами питання щодо облаштування пам`ятника.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт на її ім`я щодо майнових прав на квартиру та нежитлове приміщення за договором майнових прав від 28 червня 2012 року та від 18 травня 2014 року.

Як їй відомо, ОСОБА_6 мав рахунок в публічному акціонерному товаристві «Банк Кредит-Дніпро». Крім того, померлому була нарахована, але не виплачена заробітна плата та відпускні.

12 лютого 2015 року вона подала заяву про прийняття спадщини у м. Полтава, однак отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів, технічної документації, наявність спадкоємців тощо.

Вважала, що вказане майно та кошти є спільним майном подружжя. Спадкоємцями першої черги є батьки та діти померлого ОСОБА_6 Об`єктом спадщини за заповітом є майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . За ці об`єкти нерухомості було сплачено 100 % вартості фінансування у розмірі 670 025 грн. Проте, після здійснення обміру об`єкту фінансування у 2014 році загальна площа збільшилася на 4,31 кв. м, що дорівнює 30 666 грн 25 коп., і на момент подачі позову не сплачена. Право на обов`язкову частку згідно з законом мають батьки померлого: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року визнано право ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на обов`язкову частку у спадщині за заповітом, складеним на її ім?я.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати спільним майном подружжя та відповідно право власності на 1/2 частину на автомобіль «Honda», 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , та човен «Galaxy Galen 187D989», 1989 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; визнати спільним майном подружжя та відповідно право власності на 1/2 частину грошових сум, що знаходяться на депозитному рахунку; визнати процентну частку у спадковому майні за заповітом від 06 грудня 2014 року у розмірі 95,42 %, що дорівнює 670 025 грн 99 коп.; визнати право на спадщину за заповітом у розмірі 3/4 частин майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що документи та пояснення сторін, свідків свідчать про те, що позивач та ОСОБА_6 були знайомі, і даний факт не оспорюється відповідачами і є встановленим в суді. Однак, саме знайомство чоловіка та жінки ( ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ), їх періодичне спільне проведення часу, допустима наявність близьких стосунків, наявність спільних знайомих та спільного з ними проведення часу, свят, знайомство позивача з дітьми та батьками ОСОБА_6 , надання ОСОБА_6 довіреності на ім`я позивача не можуть бути прийняті судом як належні, допустимі докази наявності між позивачем та ОСОБА_6 стосунків, притаманних подружжю. При цьому судом враховано, що останні познайомились на роботі, ОСОБА_6 працював на керівних посадах як в м. Полтава, так і в м. Києві, що пояснює необхідність оренди житла, спірне майно оформлено саме на ОСОБА_6 і останній, знаючи про стан свого здоров?я, за дев?ять днів до своєї смерті, склав заповіт на ім?я позивача лише на частину свого майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання процентної частки у спадковому майні за заповітом, суд виходив з того, що виникнення необхідності (після смерті спадкодавця) здійснити доплату за спірні об?єкти нерухомості не може бути підставою для задоволення цих вимог, оскільки на вказані об?єкти нерухомості з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року щодо обов?язкової частки батьків ОСОБА_6 є три спадкоємця: позивач, яка має право на 3/4 частини майна за заповітом, та батьки померлого, які мають право на обов?язкову частку у загальному розмірі 1/4 частина. Саме вказані спадкоємці успадкували той обсяг майнових прав, що належав померлому і всі питання, які будуть виникати в подальшому з приводу об?єктів майнових прав, у тому числі і доплат, мають вирішувати спадкоємці, виходячи з успадкованих ними часток.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про факт знайомства ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , пов?язаного з роботою, періодичне спільне проведення часу, що не свідчить про те, що між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_6 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, оскільки докази того, що між ними існували права та обов?язки саме подружжя, матеріали справи не містять.

Суд враховував незначний проміжок часу спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , з урахуванням дат розірвання їх шлюбів (2010-2011 роки) та початку хвороби ОСОБА_6 (грудень 2013 року), місце роботи ОСОБА_6 у м. Полтава та проживання у вказаному місті, який є недостатнім для висновку про усталеність відносин, що притаманні подружжю , а також і волевиявлення ОСОБА_6 при складанні заповіту на ім?я позивача лише частини спірного майна .

Не доведено ОСОБА_1 і того, що спірне майно придбано не ОСОБА_6 за його власні кошти, а внаслідок їх спільної праці як сім`ї, оскільки саме обставини ведення спільного господарства, побуту та бюджету є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просили оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 755/10496/15-ц з Дніпровського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно зроблено висновок, що не було надано доказів, які б свідчили про наявність спільного побуту, про наявність взаємних прав та обов`язків, про ведення спільного господарства.

Зазначала, що на підтвердження ведення спільного побуту вона надала усі належні та допустимі докази, зокрема, що вона разом з ОСОБА_6 майже чотири роки орендували квартиру, гроші за оренду сплачувала вона, всі дрібні побутові речі у квартиру купували разом або самостійно, зокрема кондиціонер, меблі, телевізор, дрібну побутову техніку, робили ремонтні роботи, разом із ОСОБА_6 замінювали вікна, вхідні двері, придбали новий диван та меблі у кімнату, де проживала її дочка - ОСОБА_9 .

Крім того, вони неодноразово приймали у себе вдома друзів, разом святкували національні свята, дні народження, виїжджали на природу родиною або разом із друзями. Зокрема нею були надані належні та допустимі докази щодо місця роботи ОСОБА_6 , його графіку, займаних посад; джерел походження коштів на придбання майна; факту сумісного проживання її та ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 , який підтверджується: відповідями на адвокатський запит щодо звернень ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у 2011 році, 2012 та 2013 році у Подільське відділення районного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві по факту крадіжки майна, що належить позивачу та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , договорами на виконання ремонтних робіт у вказаній квартирі, оплатою інтернет послуг, договорами кредиту, іпотеки, страхування, добровільного страхування, в яких зазначені адреси фактичного проживання ОСОБА_6 по АДРЕСА_4 , договорами навчання її дочки - ОСОБА_9 у школі, із зазначенням адреси проживання по АДРЕСА_5 , фінансовими документами, чеками, квитанціями, актами виконаних робіт, путівками на відпочинок по Україні та за її межами, квитки на потяг, доказами електронного листування.

Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У липні та грудні 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали заперечення на касаційну скаргу, які є ідентичними, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Зазначали, що ОСОБА_6 працював у м. Полтава та весь робочий тиждень знаходився там, що позивач не спростовує. Це свідчить лише про дружні стосунки та тимчасове спілкуванняіз ОСОБА_1 . Позивач вимагає в судовому порядку визнати майно об`єктом спільної сумісної власності, проте не наводить доказів того, що спірне майно було придбане також і за рахунок її коштів та її праці.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 1997 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 серпня 2011 року, запис про розірвання шлюбу в паспорті датований 13 липня 2012 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 з 1983 року зареєстрована у АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебував в шлюбі з ОСОБА_3 , з якою відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу розлучився 17 грудня 2010 року. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_5

ОСОБА_6 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_8 .

Батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно із довідкою приватного акціонерного товариства «Природні Ресурси» від 03 березня 2015 року № 311/03-15 ОСОБА_6 у період з 10 січня 2006 року по 15 грудня 2014 року (день смерті) перебував у трудових відносинах з вказаним товариством, а з 28 квітня 2009 року йому було змінено істотні умови праці та переведено за місцем розташування відокремленого підрозділу до м. Полтава.

Згідно з копіями договорів оренди квартири АДРЕСА_1 , укладених між ОСОБА_12 (орендодавцем) та ОСОБА_6 (орендарем) за 2010, 2011, 2012, 2013-2015 роки, убачається, що ОСОБА_6 , який був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_6 квартиру.

06 грудня 2014 року ОСОБА_6 у м. Полтава склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л. Б., яким на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_1 майнові права на квартири під номерами 134 , 135 та майнові права на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_2 , придбані згідно з договорами майнових прав від 28 червня 2012 року № 338/МЕ, від 18 травня 2014 року № 784/ЕМ.

У грудні 2013 року ОСОБА_6 було діагностовано важке захворювання, унаслідок якого він ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Лікування ОСОБА_6 проходив в Полтавській обласній клінічній лікарні.

Діти ОСОБА_6 : ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та його батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом померлого ОСОБА_6 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтями 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Відповідно до статей 1233, 1236, 1241 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті; непрацездатні батьки спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом.

Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_6 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та ОСОБА_6 виникли відносини, притаманні подружжю. При цьому судом враховано, що ОСОБА_6 , знаючи про стан свого здоров?я, за дев?ять днів до своєї смерті, склав заповіт на ім?я позивача лише на частину свого майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання процентної частки у спадковому майні за заповітом, суди правильно виходили з того, що виникнення необхідності (після смерті спадкодавця) здійснити доплату за спірні об?єкти нерухомості не може бути підставою для задоволення даної вимоги, оскільки на вказані об?єкти нерухомості, з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2015 року щодо обов?язкової частки батьків ОСОБА_6 , є три спадкоємця: позивач, яка має право на 3/4 частини майна за заповітом, та батьки померлого, які мають право на обов?язкову частку у загальному розмірі 1/4 частина. Саме вказані спадкоємці успадкували той обсяг майнових прав, що належав померлому і всі питання, які будуть виникати в подальшому з приводу об?єктів майнових прав, у тому числі і доплат, мають вирішувати спадкоємці, виходячи з успадкованих ними часток.

Доводи касаційної скарги касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович