РІШЕННЯ

іменем України

21 грудня 2019 рокуСправа №451/1317/19
Провадження № 2/451/867/19

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

з участю: представника позивача,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м.Радехові в залі суду цивільну справу №451/1317/19 за позовом ОСОБА_1 до Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в:

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

В позовній заяві зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 16 червня 1995 року. Внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 . Це підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 05 листопада 1990 року. Враховуючи викладене та оцінюючи надану Червоноградським міжміським БТІ довідку-характеристику, вбачається те, що померла ОСОБА_2 була єдиним і останнім членом колгоспного двору. Ця обставина підтверджується і довідками відповідача. З огляду на це ОСОБА_2 була одноосібним власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки № 258 від 17.04.2019 року вбачається те, що АДРЕСА_2 . Також до складу спадкового майна, окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) розміром 2,01 в умовних кадастрових гектарах відповідно до сертифікату, серії ЛВ № 0113559. Право на земельну частку (пай) ОСОБА_2 підтверджується також відомостями, що надані Відділом у Радехівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Враховуючи те, що за життя ОСОБА_2 була членом КСП "Кустин" на час паювання та була включена до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, вона набула відповідне право на земельну частку (пай). За життя ОСОБА_2 на випадок своєї смерті склала заповіт. Згідно заповіту ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті їй буде належати за законом, заповіла ОСОБА_3 . На даний час вищевказаний заповіт недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак є чинним. Єдиними спадкоємцем, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном є Шостак ОСОБА_4 . Факт прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном підтверджується наявністю у позивача оригіналів правовстановлюючих документів, що належали спадкодавцю. Однак, нотаріус відмовляє позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне нерухоме майно по причині недоведеності факту прийняття спадщини та відсутності у позивача відповідних правовстановлюючих документів на нерухоме майно. За таких обставин у позивача не залишається іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Просить встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Визнати за Шостак ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства "Кустин", розміром 2, 01 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), згідно сертифікату, серії ЛВ № 0113559.

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просив ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, клопотав про розгляд справи за його відсутності. Додатково зазначив, що виконавчий комітет Лопатинської селищної ради підтверджує той факт, що гр. ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за життя склала заповіт посвідчений секретарем виконкому Кустинської сільської ради за № 6 від 10.05.1995 року, згідно якого все належне їй майно заповіла своїй племінниці - позивачці по справі гр. ОСОБА_1 , яка фактично прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном (а.с.34).

У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України.

За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 16 червня 1995 року (а.с.12).

За життя ОСОБА_2 на випадок своєї смерті склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті їй буде належати за законом, заповіла ОСОБА_3 (а.с.13).

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 05 листопада 1990 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , даний жилий будинок належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 . Вказане також підтверджується довідкою - характеристикою Червоноградського міжміського БТІ та технічним паспортом на вищевказаний жилий будинок (а.с.14-21).

Відповідно до Витягу із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), №4868 від 24.09.1996 року, наданого на адвокатський запит Відділом у Радехівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, виготовлявся сертифікат, серії НОМЕР_2 , згідно якого право на земельну частку (пай) розміром 2,01 в умовних кадастрових гектарах належить ОСОБА_2 , на підставі розпорядження райдержадміністрації від 23.09.1996 року, номер 488 (а.с.22,23).

З довідки №257 від 17.04.2019 року, виданої Кустинським старостинським округом, вбачається, що ОСОБА_2 постійно по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 . Виконкомом сільської ради від імені померлої посвідчувався заповіт за реєстром №6 від 10.05.1995 року (а.с.24).

Згідно довідки №258 від 17.04.2019 року, виданої Кустинським старостинським округом, вулиця Коваля була перейменована на вулицю Зарічна рішенням виконавчого комітету Кустинської сільської ради від 27.11.2003 року (а.с.24).

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Правовий статус колгоспного двору визначається чинним на момент виникнення правовідносин ЦК УРСР.

В силу вимог ст. 120 ЦК УРСР (чинної на момент виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

У відповідності до ст. 125 ЦК УРСР, при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

Ст. 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 роки не втратили права на частки в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в пп. «г» своєї постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», за правилами ст. 563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05 червня 2003 року № 899-1V основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Враховуючи те, що за життя ОСОБА_2 була членом КСП "Кустин" на час паювання та була включена до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, вона набула відповідне право на земельну частку (пай).

Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що спадкові правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (435-15) (далі - ЦК), законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ (3425-12) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року №2709-IV (2709-15) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на те, що спадщина внаслідок смерті спадкодавця відкрилася та була прийнята до набрання чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року), то, в силу вимог п. 5 Перехідних положень такого кодексу, спірні спадкові правовідносини повинні регулюватися чинним на той час Цивільним кодексом Української PCP.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР, Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

ФАКТ ….

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути судові витрати.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,200, 206, 258-259,263-265, 315 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

ОСОБА_6 прийняття Шостак ОСОБА_5 спадщини, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Визнати за Шостак ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за Шостак ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства "Кустин", розміром 2, 01 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), згідно сертифікату, серії ЛВ № 0113559.

Стягнути з Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , жительки с. Батиїв, Радехівського району Львівської області судовий збір в розмірі 2 530 (дві тисячі п`ятсот тридцять) гривень 80 (вісімдесять) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 грудня 2019 року.