№ 207/4064/18
№ 2/207/423/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.

при секретарі: Сівачук А.А.

за участю

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання провести приватизацію квартири,

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що вона - ОСОБА_1 у липні 2018 року звернулась до органу приватизації - Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, як до органу приватизації, з заявою про оформлення в приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради листом № 05-11/2277 від 29.08.2018 року повідомив її про те, що квартира за вказаною вище адресою передана у приватну власність. Підстави для задоволення порушеного нею питання відсутні.

Отже відповідачем було відмовлено їй в реалізації її законних прав на безоплатне оформлення у власність (приватизації) державного житлового фонду, з тих підстав, що зазначене нерухоме майно вже передано у приватну власність. Проте будь-яких документів, які б свідчили про наявність приватного права власності на спірну квартиру відповідачем в листі не зазначено.

Разом з цим в грудні 2003 року на підставі рішення Дніпровського райвиконкому міста Дніпродзержинська (з 2016 року місто Кам`янське) від 18.06.2003 року за № 142, ордеру на житлове приміщення № 282 від 04.12.2003 року, позивач вселився у житлове приміщення, квартиру АДРЕСА_2 ).

23.12.2003 року Баглійським районним відділом УМВС України в Дніпропетровській області в паспорті позивача була зроблена відмітка про реєстрацію місця проживання в зазначеній квартирі по АДРЕСА_1 ).

Більше того, на спірну житлову площу окрім позивача, ніхто не претендує, квартира за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним об`єктом нерухомого майна, позивач вселився у житло на законних підставах і протягом тривалого часу (з 23.12.2003 року) добросовісно використовує квартиру, як єдине житло, в зв`язку з чим відмова відповідача у проведенні приватизації квартири, є порушенням її прав на житло.

На підставі вищевикладеного позивач просила суд: визнати відмову Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради у приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , що викладена у листі № 05-11/2277 від 29.08.2018 року, незаконною; зобов`язати Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради провести приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , 1963 року народження та стягнути з відповідача судові витрати.

В заяві про зміну предмета позову ОСОБА_1 зазначила, що у відзиві відповідач не заперечував проти задоволення позову тільки у разі визнання в судовому порядку відсутності права власності на спірну квартиру у ОСОБА_4 , якого було в подальшому залучено до участі в справі якості третьої особи. В обґрунтування своїх доводів відповідач посилався на Розпорядження голови фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Ю.В. Бережного від 15.05.2003 року № 5п/383-р про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 , яке на цей час ніким не скасоване. На підставі вказаного розпорядження фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська, правонаступником якого є відповідач по справі, було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА № 747883 від 15.05.2003 року на квартиру за ОСОБА_4 .

У своєму відзиві на позовну заяву від 21.03.2019 року відповідач посилається на те, що в Департаменті комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, який є правонаступником Фонду комунальної власності міста Дніпродзержинська, наявне Розпорядження від 15.05.2003 року за №5п/383-р за підписом голови Фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Бережного Ю.В. про передачу у приватну власність наймачу ОСОБА_4 квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

З доданих до відзиву відповідача копій документів вбачається, що 14.05.2003 року на ім`я голови Фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Ю.В. Бережного надійшла заява від наймача квартири, що проживає по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про передачу йому у приватну власність вказаної квартири.

Вже на наступний день, а саме 15.05.2003 року, Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська видане розпорядження №5п/383-р «Про передачу у власність квартири» та оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 , оригінал якого до сьогодні зберігається в Департаменті комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) (ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції на момент прийняття Розпорядження №5п/383-р).

Згідно п.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (зі змінами), що діяв у 2003 році, було визначено, що передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Враховуючи норми ЖК Української PCP, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції на момент прийняття Розпорядження №5п/383-р, тобто на 15.05.2003 рік, приватизація державного житлового фонду у м. Дніпродзержинську могла відбутися виключно за умови наявності рішення райвиконкому або міськвиконкому Дніпродзержинська про надання громадянину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 з подальшою видачею йому ордеру на вселення в зазначену квартиру та оформленням договору найму.

Враховуючи відсутність зазначених вище документів, Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383-р, «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 , правонаступником якого є Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради є незаконним.

Враховуючи той факт, що вимоги про визнання Розпорядження фонду комунальної власності майна м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383 - р незаконним і скасування свідоцтва про право власності на житло та вимога позивача про зобов`язання провести приватизацію квартири взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий, позивач не обмежений правом подання заяви про зміну предмета позову.

На підставі вищезазначеного, в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України, позивачка змінила предмет позову та просила суд: визнати Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383-р, «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 », правонаступником якого є Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, незаконним; скасувати свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 15.05.2003 року, що видане на підставі Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383-р «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 », правонаступником якого є Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради; визнати відмову Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради у приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , що викладена у листі № 05-11/2277 від 29.08.2018 року, незаконною; зобов`язати Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради вчинити певні дії, а саме провести приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , 1963 року народження, ІПН НОМЕР_2 ; стягнути з Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом справи.

В судовому засіданні представники позивача та позивач, позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та в заяві про зміну предмету позову, додатково позивач пояснила, що підставою для відмови їй у приватизації квартири АДРЕСА_2 стало Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383-р «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 ». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції на момент прийняття Розпорядження №5п/383-р тобто на 15.05.2003 рік, приватизація державного житлового фонду у м. Дніпродзержинську могла відбутися виключно за умови наявності рішення райвиконкому або міськвиконкому Дніпродзержинська про надання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 з подальшою видачею йому ордеру на вселення в зазначену квартиру та оформленням договору найму. В Розпорядженні фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383-р, посилання на вищезазначені документи немає, відповідач не надав жодних доказів, що підтверджують факт того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набув право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 у травні 2003 року, а отже у ОСОБА_4 цих документів не було. На даний час спірна квартира взагалі не зареєстрована в БТІ, таким чином, оскільки реєстрація правочину не відбулася, то дана квартира продовжує залишатися державною власністю. Окрім цього, серед документів, які обов`язково подаються для приватизації є технічний паспорт. Про те, що на дану квартиру не було зроблено технічний паспорт позивач дізналася в БТІ, коли готувала документи для приватизації і робила собі технічний паспорт, в БТІ їй повідомили, що на квартиру АДРЕСА_2 технічний паспорт не надавали і інвентаризаційної справи по цій квартирі немає. В БТІ є лише технічний паспорт на весь будинок, який вже складався після 2004 року. Також позивач додала, що сусіди їй повідомили, що до неї в квартирі АДРЕСА_2 проживала родина ОСОБА_5 , дружина та чоловік, після їхньої смерті квартира була пуста, в ній ніхто ніхто не мешкав. Позов просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю. У відзиві на позов зазначив, що 29.08.2018 року відповідачем, Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, дійсно було відмовлено ОСОБА_1 у приватизації квартири за адресою АДРЕСА_1 з наступних обставин: 14.05.2003 року на ім`я голови фонду комунальної власності м.Дніпродзержинська Ю.В. Бережного від громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , надійшла заява з проханням оформити передачу в приватну власність квартиру за адресою АДРЕСА_3 ), яку він займав на умовах найму. Розпорядженням від 15.05.2003 року № 5п/383-р, підписаним головою фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Ю.В. Бережним, прохання ОСОБА_4 було задоволене і квартира за адресою: АДРЕСА_3 ) була передана йому у приватну власність. 15.05.2003 року фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська було оформлене свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) належить ОСОБА_4 , яка приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Таким чином, об`єктами приватизації є квартири (будинки) державного житлового фонду. У порядку, передбаченому законодавством, приміщення державного житлового фонду можуть передаватись у комунальну власність. Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Отже, розпорядження голови фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Ю.В. Бережного від 15.05.2003 року № 5п/383-р про передачу квартири АДРЕСА_2 ) в приватну власність ОСОБА_4 було видане в обсязі повноважень, наданих органам місцевого самоврядування і на цей час ніким не скасоване. На підставі вказаного розпорядження на ім`я ОСОБА_4 фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська було оформлене свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Таким чином, на момент звернення позивача у 2018 році до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради з заявою про оформлення в приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 , вказана квартира не є житловим приміщенням державного житлового фонду і не є житловим приміщенням комунальної власності, що означає, що вказана квартира не може бути об`єктом приватизації у відповідності до чинного законодавства України. Отже відмова позивачу в приватизації була обґрунтованою. Проте, з невідомих причин ОСОБА_4 за отриманням свідоцтва про право власності на нерухоме майно не з`явився. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.03.2019 року за адресою АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні. Вважають, що проведення приватизації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 можливо тільки у разі визнання в судовому порядку, відсутності права власності на вказану квартиру у ОСОБА_4 .

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено наступне.

З копії заяви ОСОБА_4 від 15.05.2003 року вбачається, що він звернувся до голови фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Бережного Ю.В. з заявою про оформлення передачі в приватну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (ар.с.47).

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення виданої керівником КП ДЖО «Верховина» ОСОБА_6 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 мешкає і має право на житло на момент введення в дію ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» Олійников Є.В. (ар.с.49).

Відповідно до Розпорядження від 15.05.2003 року № 5п/383-р голови фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Ю.В. Бережного, прохання ОСОБА_4 було задоволене і квартира за адресою: АДРЕСА_3 ) була передана йому у приватну власність (ар.с.50).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно посвідчене фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська (з відміткою, що документи на видачу не отримані), виданого згідно з розпорядженням від 15.05.2003 року № 5п/383-р, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , квартира приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (ар.с.34).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції на момент прийняття Розпорядження №5п/383-р, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно з п. 2 Положення про передачу квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (зі змінами), що діяв у 2003 році, було визначено, що передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Також, відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 61 ЖК Української PCP (в редакції, що діяла на момент видачі Розпорядження №5п/383-р) визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 51 ЖК Української PCP (в редакції, що діяла на момент видачі Розпорядження №5п/383-р) визначено, що жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української PCP (в редакції, що діяла на момент видачі Розпорядження №5п/383-р), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який е єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК Української PCP (в редакції, що діяла на момент видачі Розпорядження №5п/383-р) виключно до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP, на території району, міста, району в місті віднесено прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради.

Виходячи з аналізу вказаних вище норм ЖК Української PCP, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції на момент прийняття Розпорядження №5п/383-р, тобто на 15.05.2003 рік, приватизація державного житлового фонду у м.Дніпродзержинську могла відбутися виключно за умови наявності рішення райвиконкому або міськвиконкому Дніпродзержинська про надання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 з подальшою видачею йому ордеру на вселення в зазначену квартиру та оформленням договору найму.

Проте відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набув право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 у травні 2003 року, так як у судовому засіданні було встановлено, що ніякого рішення райвиконкому або міськвиконкому Дніпродзержинська про надання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 не приймалось (згідно архівної довідки наданої начальником архівного управлінням Кам`янської міської ради Кулініч Г.О. від 07.10.2019 року № 327/02-13, при поаркушному перегляді документів архівних фондів: «Виконавчий комітет Баглійської районної ради», «Виконавчий комітет Заводської районної ради», «Виконавчий комітет Дніпровської районної ради» та «Виконавчий комітет Дніпродзержинської міської ради» за період з 2002 року по 14.05.2003 року відомості про надання житлової площі по АДРЕСА_3 ОСОБА_4 не виявлені (ар.с.178), ордер на його вселення в зазначену квартиру не видавався, договір найму не оформлювався. Дані обставини також підтверджувались у судовому засіданні представником відповідача, який пояснював, що в матеріалах приватизаційної справи відсутні ордер на вселення до зазначеної квартири на ОСОБА_4 , технічний паспорт на квартиру та договір найму (на проживання у зазначеній квартирі).

Враховуючи відсутність зазначених вище документів, Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська - правонаступником якого є Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 15.05.2003 року № 5п/383 - р. «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 », є незаконним, а отже свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 15.05.2003 року, що видане на підставі Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383-р «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 » підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Окрім того кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав, припинення дії, яка порушує право.

В силу п. 10 ч. 3 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільного права або інтересу є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає, зокрема, незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права .

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

В судовому засіданні встановлено, що згідно листа прокурора м. Дніпродзержинська Кириєнко Ф.А. від 23.05.2002 року № 0/2002-1, прокуратура м. Дніпродзержинська клопоче про постановку на квартирний облік, згідно ст. 49 ЗУ «Про прокуратуру», у першочерговий список помічника прокурора м. Дніпродзержинська ОСОБА_1 (ар.с.73).

Згідно листа виконавчого комітету Баглійської районної Ради від 11.06.2003 року № 4/12-4, виконком Баглійської районної Ради виділяє вивільнену двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , для забезпечення житлом працівника прокуратури м.Дніпродзержинська ОСОБА_1 (ар.с.72).

З архівного витягу з протоколу від 18.06.2003 року № 7 засідання виконавчого комітету Дніпровської районної ради рішення від 18.06.2003 року № 142 «Про надання житлової площі та видачу ордера на квартиру» слідує, що ОСОБА_1 , на склад сім`ї 2 особи надано вивільнену житлову площу, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 знято з квартирного обліку (ар.с.71).

Відповідно до копії ордеру на житлове приміщення № 282 від 04.12.2003 року виданого виконавчим комітетом Баглійського ради народних депутатів на підставі рішення Дніпровського райвиконкому міста Дніпродзержинська (м. Кам`янське) від 18.06.2003 року за № 142 ОСОБА_1 з родиною на дві особи надано ордер на право заняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 ) (ар.с АДРЕСА_4 11).

Згідно з Положенням про паспорт громадянина України (в редакції від 2 вересня 1993 р.) та ст. 5 Закону «Про громадянство України» паспорт видається паспортною службою органів внутрішніх справ (ст. 2). У ньому робляться відмітки про реєстрацію місця проживання громадянина (ст. 6).

23.12.2003 року Баглійським районним відділом Дніпродзержинського міського управляння УМВС України в Дніпропетровській області в паспорті позивача було зроблено відмітку про реєстрацію місця проживання в квартирі АДРЕСА_2 ), що підтверджується копією паспорту позивача (ар.с.8-9).

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення виданої керівником КП КМР «УКОЖФ» ОСОБА_7 , у квартирі АДРЕСА_2 ) постійно мешкає і має право на приватизацію ОСОБА_1 (ар.с.13).

Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_3 , квартиронаймачем та власником особового рахунку № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 ) є ОСОБА_1 на підставі ордеру на житлове приміщення № 282 від 04.12.2003 року (ар.с.14).

Копією технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 підтверджується той факт, що замовником технічної інвентаризації на вищезазначену квартиру є ОСОБА_1 (ар.с.15-16).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до органу приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

З копії листа ПАТ «Державній ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління № 564-14/128 від 06.07.2018 року зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не значиться в списках на отримання житлових чеків за адресою: АДРЕСА_5 (ар.с.19).

Згідно з копією листа Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 29.08.2018 року № 05-11/2277 ОСОБА_1 зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 ) передана у приватну власність. Підстави для задоволення порушеного нею питання відсутні (ар.с.20).

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки) розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 ) не відноситься до житла, що не підлягає приватизації у розумінні ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач вселилася в квартиру на законних підставах та надала до органу приватизації весь перелік документів передбачений п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 р. №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010р. за №109/17404 (зі змінами).

Згідно з п.28 Положення про передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (зі змінами), що діяв у 2003 році, було визначено, що відомості про реєстрацію права власності на житло, копії свідоцтв про право власності на житло та паспорт на квартиру (домоволодіння) передаються один раз на квартал органом - приватизації до бюро технічної інвентаризації.

Однак, згідно з повідомленням директора ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» ДОР Івашина О.В., від 12.03.2019 року за вих. № 255, в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» ДОР відсутні дані про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 (ар.с.44).

З листа директора ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» ДОР Івашина О.В., від 29.03.2019 року за вих. № 293 вбачається, що згідно інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 , право власності на вказаний об`єкт не зареєстровано; відомості щодо передавання Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська свідоцтва на право власності на вказану квартиру відсутні; технічна інвентаризація квартири АДРЕСА_6 не проводилась, в інвентаризаційній справі наявні матеріали лише первинної технічної інвентаризації житлового будинку АДРЕСА_7 в цілому; відомості щодо виготовлення технічного паспорту на вказану квартиру в інвентаризаційній справі відсутні (ар.с.70).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 159833020 від 18.03.2019 року за адресою АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні (ар.с.52).

Згідно архівної довідки наданої начальником архівного управлінням Кам`янської міської ради Кулініч Г.О. від 07.10.2019 року № 327/02-13, при поаркушному перегляді документів архівних фондів: «Виконавчий комітет Баглійської районної ради», «Виконавчий комітет Заводської районної ради», «Виконавчий комітет Дніпровської районної ради» та «Виконавчий комітет Дніпродзержинської міської ради» за період з 2002 року по 14.05.2003 року відомості про надання житлової площі по АДРЕСА_3 ОСОБА_4 не виявлені (ар.с.178).

Згідно з копією рішення Дніпродзержинської міської ради від 13.10.2006 року № 63-04/У, управління комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради утворено шляхом реорганізації у вигляді перетворення фонду комунальної власності міста Дніпродзержинська міської ради (ар.с.74-77)

Згідно з копією рішення Дніпродзержинської міської ради від 28.12.2012 року № 621-30/VI, реорганізовано виконавчі органи Дніпродзержинської міської ради з припиненням юридичних осіб: фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська Дніпродзержинської міської ради на департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради (ар.с.96-98).

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», - приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

З аналізу всіх вказаних правових норм випливає, що ордер це документ, що має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення.

Тому, суд приходить до висновку, що позивач має право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , в якій вона зареєстрована та мешкає, а відмова відповідача в реалізації її права на приватизацію порушує права позивача.

Таким чином, позов повністю знайшов своє обґрунтування у судовому засіданні і тому підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Окрім цього, суд встановив, що позивачу надавалася правнича допомога на підставі договору від 01.02.2019 року про надання правничої допомоги адвокатом Рукавішніковим К.Р. (ар.с.31-32).

Понесені позивачем судові витрати складаються з судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви у розмірі - 704,80 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0..1 від 16.11.2018 року (ар.с.1), судового збору за подання заяви про зміну предмета позову, розмір якого становить 768,40 грн. квитанція № 0.0..1 від 25.03.2019 року (ар.с.136), витрат на професійну правничу допомогу у розмірі - 5000,00 грн., що підтверджено актом приймання-передачі від 25.03.2019 року (ар.с.140-141) та квитанцією № 0.0..1 від 25.03.2019 року (ар.с.144), а також коштів сплачених за адвокатський запит у розмірі - 270,00 грн., що підтверджено квитанцією № 0.0..1 від 25.03.2019 року (ар.с.142), коштів сплачених за адвокатський запит у розмірі - 175,70 грн., що підтверджено квитанцією 0.0..1 від 25.03.2019 року (ар.с.143), коштів сплачених за адвокатський запит у розмірі 500,00 грн., що підтверджено актом приймання-передачі від 03.10.2019 року (ар.с.174) та квитанцією 0.0..1 від 04.10.2019 року (ар.с.175).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 5,6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень ст. 137 ЦПК України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій ст. 137 ЦПК України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 ст. 137 ЦПК України ).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення, Конституційний Суд, від 30.09.2009, № 23-рп/2009 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу).

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401-VIII Конституцію України доповнено, зокрема, статтею 131-2 та підпунктом 11 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення".

Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з підпунктом 11 пунктом 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво відповідно до статті 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший).

Отже, наведені положення Основного Закону до 01.01.2019 року гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.

Гарантії дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод закріплені у статті 22 Конституції України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, Конституцією України закріплено не лише основні права і свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод, неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану, забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (частина третя статті 8, частини друга, п`ята статті 55).

Оскільки Основним Законом не допускається звуження змісту та обсягу права кожного на отримання правової допомоги, а вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, підстави обмежувати сторону на відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги, що була отримана від інших суб`єктів, фахівців у галузі права, ніж адвокат, відсутні.

Відповідно до копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2136 виданого Дніпропетровською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 14.06.2010 року, ОСОБА_2 має право на заняття адвокатською діяльністю (ар.с.184).

Враховуючи вищевикладене витрати пов`язані з розглядом справи підлягають стягненню відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 82, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, , що знаходиться за адресою: м. Кам`янське, пр. Василя Стуса, 10/12, третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання відмови в приватизації квартири незаконною та зобов`язання провести приватизацію квартири задовольнити у повному обсязі.

Визнати Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383 - р. «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 », правонаступником якого є Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, незаконним.

Скасувати свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 15.05.2003 року, що видане на підставі Розпорядження фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 15.05.2003 року № 5п/383 - р «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_4 », правонаступником якого є Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради ().

Визнати відмову Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради () у приватизації громадянці України ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , що викладена у листі № 05-11/2277 від 29.08.2018 року, незаконною.

Зобов`язати Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради () вчинити певні дії, а саме провести приватизацію квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за громадянкою України ОСОБА_1 , 1963 року народження, ІПН НОМЕР_2 .

Стягнути з Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 витрати пов`язані з розглядом справи: судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви у розмірі - 704,80 грн., судовий збір за подання заяви про зміну предмета позову, у розмірі 768,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 5000,00 грн., а також кошти сплачені за отримання інформації з ОКП «ДБТІ» на адвокатський запит у розмірі - 270,00 грн.; кошти сплачені за отримання інформації на адвокатський запит в Архівному управлінні Кам`янської міської ради у розмірі - 675,70 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчисляються з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2019 року.

Суддя І.М. Юрченко