ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк,

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк, просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.09.2010 року відповідачем складено заяву про отримання кредиту, шляхом заповнення бланку, наданого банком.

27 вересня 2010 року, тобто в день заповнення заяви, відповідачем отримано кредитну картку «Універсальну», номер якої не зазначений, як і термін її дії.

Заява позичальника не містить інформації про встановлений кредитний ліміт та строк дії договору.

Наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить загальну інформацію щодо умов кредитування, істотних умов договору, укладеного між сторонами не містить.

Найменований позивачем документ довідка про умови кредитування, яка зазначена в додатках до позову, суду не надана.

Позивачем також надано копію витягу з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, без відповідної копії наказу про затвердження таких Умов.

Жодного рішення відповідного органу банку про встановлення чи зміну розміру кредитного ліміту, викладеного в письмовій формі, суду не надано.

Заява-анкета позичальника містить посилання на те, що заява-анкета позичальника, пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, складають договір про надання банківських послуг між сторонами. Проте, копії пам`ятки клієнта суду не надано.

Також, судом першої інстанції були дослідженні надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, у зв`язку з чим, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до п.1.1.3.1.5 Умов, зобов`язання банку по наданню кредитного ліміту згідно заяви виникає з моменту представлення платіжною системою операції до списання з відповідного карткового рахунку в рахунок кредитного ліміту.

У відповідності до пункту 1.1.3.1.8 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено продовження банком строку дії картки у разі наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по даному рахунку.

Відповідно до п.1.1.7.4 Умов, у випадку наявності перевищення витрат платіжного ліміту по карті і не погашення його клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається, наступне поновлення дії картки можливе лише після повного погашення заборгованості.

Відповідно до п.1.1.7.6 Умов, при відсутності на картковому рахунку грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банка для продовження дії картки та при ненадходженні грошових коштів протягом 3 місяців з моменту закінчення строки дії картки, банк справляє комісію за обслуговування рахунку згідно діючих тарифів. Вказана комісія стягується банком по спливу вказаного строку щомісячно. У випадку якщо залишок на картковому рахунку менше за розмір комісії, встановленої тарифами банку, то розмір комісії за обслуговування карткового рахунку встановляється в розмірі залишку коштів на картковому рахунку тримача. При нульовому залишку коштів на неактивному картковому рахунку такий закривається.

Відповідно до п.1.1.7.41, даний договір діє без обмеження строку.

Відповідно до п.1.1.7.42, сторони визнають, що дія договору припиняється в момент закриття останнього рахунку/вкладу клієнта, відритого в межах договору або такого, що потрапляє під дію договору, а також при закінченні отримання послуг банка, передбачених Договором. При наявності у клієнта в момент закриття останнього рахунку непогашеної заборгованості перед банком по договору, в томі числі по овердрафту, а також по комісії, дія договору припиняється після повного погашення заборгованості.

Відповідно до п.2.1.1.2.11 карта діє до останнього місяця, вказаного на її лицьовій стороні, включно. Забороняється використання карти, термін дії якої сплив.

Згідно з п.2.1.1.2.12 по закінченню строку дії відповідної картки, остання продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим терміном дії, за відповідним зверненням клієнта у банк.

Згідно з п.2.1.1.2.13 для перевипуску картки клієнт до закінчення строку її дії повинен звернутись до відділення банку.

З матеріалів справи вбачається, що докази перевипуску карти відповідача суду не надані.

Відповідно до п.2.1.1.12.4 строк і порядок погашення кредиту (кредитного ліміту) по кредитним картам з установленим мінімальним обов`язковим платежем, а також овердрафтом, виникаючим по таким картам, наведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною даного договору, також встановлюється даним пунктом. Платіж включає у себе плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості по кредиту. Відповідно до ст.212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту), строком повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі є 211 день з моменту виникнення такої заборгованості; строк повернення овердрафту в повному обсязі протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту; строк погашення відсотків по овердрафту щомісячно за попередній місяць до 25 числа.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що надані суду докази не дозволяють встановити дійсний розмір виданих кредитних коштів та взагалі довести факт отримання кредитних коштів відповідачем; встановити строк дії договору, відповідно суд позбавлений можливості за відсутності вихідних даних перевірити розрахунок заборгованості, виконаний позивачем.

У правовій позиції Верховного Суду України, сформованій у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року зазначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, Умови і правила надання банківських послуг, де визначено усі права та обов`язки сторін, та інші істотні умови, відповідачем не підписані, отже, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Таким чином, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним Умови і Правила надання банківських послуг у Приватбанк та заява-анкета позичальника дійсно являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, враховуючи, що Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку не підписувались відповідачем, не мають терміну складення, строку їх дії, а пам`ятка клієнта, що за позицією позивача є складовою договору, взагалі відсутня.

Надані позивачем докази не дозволяють безсумнівно встановити, який кредитний ліміт було вирішено надати відповідачу, оскільки заява анкета позичальника взагалі не містить такої інформації.

Позивачем не надано до суду виписки по рахунку відповідача, з якої можливо було б встановити розмір встановленого кредитного ліміту та розмір використаних позичальником коштів, оскільки отримання платіжної картки не означає використання кредитних коштів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, де одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, яка в силу ч.2 ст.1054 ЦК України застосовується до правовідносин у сфері кредитування, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розмір кредитного ліміту, строк повернення кредиту, строки сплати платежів є істотними умовами договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що банком не доведено свої позовні вимоги та не надано доказів, які б дозволяли суду перевірити правильність розрахунку заборгованості відповідача. ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження вимог позову обмежився доданими до позовної заяви фотокопіями заяви-анкети позичальника, розрахунку заборгованості, непідписаних Умов та правил надання банківських послуг, паспорту відповідача, довіреності, витягу з Єдиного держаного реєстру підприємств та організацій України, копії банківської ліцензії, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копії двох аркушів статуту, тим самим самоусунувся від доведення своїх вимог належним чином.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги стосовно того, що встановлюючи та змінюючи кредитний ліміт Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору. Відносини між банком і клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт або інший інтернет/SMS-ресурс, зазначений банком.

З огляду на зазначене необхідно зазначити наступне.

З наданої до позову Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, містить лише прізвище, ім`я, по батькові, дату народження та номер ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , жодних інших відміток, зокрема, які встановлюють конкретні умови, на яких укладено договір, не містить, а тому самі по собі додані до позову Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не дають підстав для висновку про те що ліміт клієнту був збільшений відповідно до умов договору.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить жодного посилання на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що затверджені наказом 06 березня 2010 року № СП-2010-256, а загальне зазначення у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть свідчити про той факт, що саме ці Умови та Правила надавались відповідачу та саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач підписуючи анкету-заяву, так як позивачем не надано підписані Умови та Правила.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16, відповідно до якого суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок, колегія суддів ставиться критично, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича