Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 461/14042/14

провадження № 61-35749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., про визнання договорів дарування частин квартири недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2009 року ОСОБА_1 набула у власність 1/8 частину спірної квартири. В листопаді 2014 року вона дізналась, що її дядько - ОСОБА_3 подарував належні йому 3/4 частки квартири ОСОБА_2 .

Факт дарування його єдиного нерухомого майна абсолютно чужій людині, а саме відповідачу ОСОБА_2 свідчить про те, що в момент укладення договорів дарування ОСОБА_3 не розумів їх значення, оскільки він декілька разів перебував на примусовому стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні. В 1988 році йому було поставлено діагноз шизофренія. Влітку 2008 року ОСОБА_3 добровільно проходив стаціонарне лікування у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері, з якого виписався в липні 2008 року. Регулярно отримував медичну допомогу у цьому закладі, де і перебуває на консультативному обліку з вказаним діагнозом.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договори дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від

12 лютого 2008 року та 1/4 частини вказаної квартири від 07 грудня 2009 року, які були укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_3 в момент укладення спірних договорів, був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 вересня

2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені у судово-психіатричній експертизі є необ`єктивними та необґрунтованими, оскільки члени комісії та експерт вже проводили експертизу по іншій цивільній справі.

Доводи інших учасників справи:

У березні 2018 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Львівської області від

21 вересня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Галицького районного суду міста Львова.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

У липні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 06 червня 2019 року № 614/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-35749св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи встановлених судом та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 3/4 частин вказаної квартири був ОСОБА_3

12 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 ідеальну частину вказаної квартири. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н. М. та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 939.

07 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/4 частини вказаної квартири. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н. М. та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 1803.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 січня 2017 року за клопотанням представника ОСОБА_1 у справі було призначено амбулаторну судову-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 85 від 22 лютого

2017 року ОСОБА_3 приблизно з 1987 року страждав параноїдної шизофренією, приступоподібного перебігу. На даний час він виявляє резидуальну шизофренію, з помірно-вираженими емоційно-вольовими змінами особистості. Дане захворювання у ОСОБА_3 не досягає рівня стійкого хронічного психічного розладу та не позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час підписання договору дарування 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 від 12 лютого 2008 року та договору дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 від

07 грудня 2009 року ОСОБА_3 тяжким психічним розладом не страждав та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що під час підписання спірних договорів дарування, ОСОБА_3 тяжким психічним розладом не страждав та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення без змін рішення Галицького районного суду міста Львова від

28 жовтня 2015 року, оскільки доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що висновки, викладені у судово-психіатричній експертизі є необ`єктивними та необґрунтованими, оскільки члени комісії та експерт вже проводили експертизу по іншій цивільній справі, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення. Експертиза, на яку посилається заявник, була проведена по іншій справі, і як доказ по цій справі не може оцінюватись.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року, якою залишено без змін рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 жовтня 2015 року, - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року, якою залишено без змін рішення Галицького районного суду міста Львова від

28 жовтня 2015 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко