Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 575/473/16-ц

провадження № 61-33581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кириківське»,

третя особа - Відділ Держгеокадастру у Великописарівському районі Сумської області,

розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року у складі судді В`юник Н. Г. та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Хвостика С. Г., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кириківське» (далі - ТОВ «Кириківське») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, третя особа - Відділ Держгеокадастру у Великописарівському районі Сумської області.

Позовна заява обґрунтована тим, що 20 вересня 2006 року між нею та ТОВ «Кириківське» було укладено договір оренди земельної ділянки (земельного паю), зареєстрований у Великописарівському відділенні Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у державному реєстрі земель зроблено запис від 24 січня 2007 року № 77.

Отримавши у 2014 року свій примірник договору, вона довідалася про те, що за його змістом значиться, що угоду укладено на 15 років, хоча в дійсності строк дії договору становить 5 років.

Посилаючись на те, що своєї згоди на укладення договору на 15 років вона не давала, а також на те, що орендна плата у розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки суперечить вимогам Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) № 92/2002 від 02 лютого 2002 року, позивач просила визнати вказаний договір недійсним з підстав, визначених частинами 1-3, 5, 6 ст. 202 та статтею 215 ЦК України, і зобов`язати відповідача повернути їй спірну земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кириківське» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, третя особа - Відділ Держгеокадастру у Великописарівському районі Сумської області відмовлено за спливом строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустила позовну давність, про застосування якої просив відповідач, оскільки спірний договір оренди землі укладено у 2006 році, а з позовом про визнання його недійсним позивач звернулася до суду в 2016 році. Також суд зазначив, що сторони не надали доказів, які б достовірно свідчили, у який період були внесені зміни до договору оренди земельної ділянки шляхом дописування цифри «1» у пункті 6 (строк дії договору) та чи існувала цифра «1» на час підписання договору.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року в даній справі частково змінено, виключено з його мотивувальної частини висновок суду про ненадання сторонами доказів щодо періоду внесення змін до договору оренди земельної ділянки та цифри «1» на час підписання договору.

В іншій частині рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення договору оренди землі строком на 15 років свідчить про порушення її прав і є підставою для визнання його в цій частині недійсним відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Проте, позивач пропустила строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач, та не навела поважних причин пропуску цього строку. При цьому апеляційний суд вважав, що надані сторонами докази у своїй сукупності вказують на те, що договір оренди земельної ділянки укладався на 5 років, а дописування цифри «1» було здійснене після його підписання, до моменту реєстрації, тому висновок суду першої інстанції, що сторони не довели періоду внесення змін до договору та існування цифри «1» на час його підписання, не відповідає обставинам справи.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 рокуОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати змінене рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог з причини пропуску позивачем строку позовної давності і ухвалити в цій частині нове рішення, яким: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки (земельного паю) № 206 від 20 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Кириківське»; зобов`язати ТОВ «Кириківське» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,60 га, що розташована на території Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 , виданого Кириківською селищною радою народних депутатів 21 грудня 2001 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 237.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не врахували, що вимоги щодо позовної давності не поширюються на вимоги власника про захист права власності на підставі статті 391 ЦК України, оскільки таке правопорушення є триваючим, тому строк давності не сплинув. Факт отримання коштів від ТОВ «Кириківське»як орендної плати за період 2006 - 2016 років позивач вважає таким, що не може свідчити про її обізнаність щодо порушення прав як власника земельної ділянки та схвалення строку дії договору на 15 років.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою і витребувано цивільну справу № 575/473/16-ц з Великописарівського районного суду Сумської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 червня 2019 року справу передано на розгляд Верховного Судуу складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 нарішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 05 серпня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Коротенко Є. В. Судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротун В. М., Курило В. П., Червинська М. Є. Обґрунтування призначення проведення повторного автоматичного визначення судді: призначення колегії.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 3,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 , виданого Кириківською селищною радою народних депутатів 21 грудня 2001 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 237.

20 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кириківське» укладено договір оренди земельної ділянки (земельного паю) № НОМЕР_2 , зареєстрований у Великописарівському відділенні Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у державному реєстрі земель зроблено запис за № 77 від 24 січня 2007 року.

Згідно умов даного договору ОСОБА_1 передає відповідачу земельну ділянку площею 3,60 га, з яких 2,81 га - рілля, 0,79 га - сіножаті.

Зі змісту договору оренди земельної ділянки, що міститься в матеріалах справи, слідує, що він укладений на 15 років з дня набрання ним чинності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відсутність волевиявлення позивачки щодо укладення договору оренди земельної ділянки на 15 років свідчить про порушення її прав і є підставою для визнання його недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 251 ЦК України.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справ «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «АТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Із заявою про застосування позовної давності представник відповідача звернувся до суду першої інстанції до ухвалення ним рішення у справі.

Встановлено, що умовами спірного договору можливість його автоматичної пролонгації на новий строк не передбачена.

Позивачка, як власник майна, повинна була цікавитися підставою користування відповідачем земельною ділянкою, знати про стан своїх майнових прав. Той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, нею не доведений.

При таких обставинах суди дійшли обґрунтованого висновку, що позов у цій справі позивачка пред`явила після спливу позовної давності, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови їй у позові.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило