Справа № 242/6407/18
Провадження № 2/242/374/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сафроновій К.В., представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів: Прокуратури Донецької області Шалата С.С., Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області Стельник Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, ГУ МВС України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Міністерство фінансів України, про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 А., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, ГУ МВС України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Міністерство фінансів України, про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Позовні вимоги мотивовані тим, що слідчим відділом Новогродівського міського відділу міліції Донецької області Зав`ялову М.О. та ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення за ознаками злочину за ст. 185 ч. 3 КК України. Постановою Новогродівського міського суду Донецької області від 28.01.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО № 5 м. Донецьк Донецької області. Постановою Новогродівського міського суду Донецької області від 27.12.2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було направлено до Селидівської міжрайонної прокуратури для повторного досудового розслідування та останнім змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Крім того, 07.04.2008 року постановою начальника СВ Селидівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області, ОСОБА_2 було притягнуто до кримінальної відповідальності за злочин за ст. 186 ч. 2 КК України. 05.04.2008 року в 17.00 год. ОСОБА_2 було затримано в порядку ст. 115 КПК України. Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 15.04.2008 року відносно ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід тримання під вартою. 02.02.2009 року постановою Селидівського міського суду Донецької області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 по ст. 186 ч. 2 КК України було направлено на додаткове розслідування Селидівській міжрайонній прокуратурі та запобіжний захід був змінений з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Вищевказані кримінальні справи відносно ОСОБА_2 були сфальсифіковані поліцією, в результаті чого позивач незаконно притягували до кримінальної відповідальності. Таким чином, ОСОБА_5 за ст. 185 ч. 3, ст. 186 ч. 2 КК України незаконно знаходився під вартою 1 рік 08 місяців 27 днів. 12.06.2012 року постановою старшого слідчого Жердецького О.О. кримінальна справа відносно ОСОБА_5 була закрита. Однак, 27.06.2012 року постановою прокурора Донецької області було скасовано постанову старшого слідчого СВ Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області Жердецького О.О. від 12.06.2012 року про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_2 . Апеляційним судом Донецької області від 23.11.2016 року було винесено постанову про скасування постанови прокурора Донецької області від 27.06.2012 року. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 тривалий час знаходився під слідством, а саме з початку 2005 року по початок 2017 року за кримінальними справами за ст. 185 ч. 3 КК України, за якою був під вартою 11 місяців, та за ст. 186 ч. 2 КК України був під вартою 9 місяців 27 днів. 31.10.2011 року захисником ОСОБА_5 було подано заяву до Європейського суду по справа людини, яким 22.06.2017 року було винесено рішення про стягнення з України на користь ОСОБА_5 4200 євро (131 369 грн. 99 коп.) за надмірну тривалість кримінальних справ. Таким чином, незаконними діями органів слідства та прокуратури Донецької області йому було спричинено моральну шкоду, яка складає 4 960 000,00 грн., однак з урахуванням інфляції моральна шкода становить 11 678 738 грн. 80 коп. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги, просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку в відшкодування моральної шкоди у 11 678 738 грн. 80 коп.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10.01.2019 року провадження по вищевказаній справі відкрито, та постановлено розгляд справи за правилами позовного (загального) провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28.02.2019 року по цивільній справі замінено відповідачів по справі, залучено у якості співвідповідача ГУ МВС України в Донецькій області, та продовжено підготовче провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.09.2019 року в клопотанні представника Державної казначейської служби України про залишення позову без розгляду відмовлено, підготовче провадження по цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав, в подальшому, будучи повідомленим належним чином, надав до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутність.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позові, надав суду пояснення, що з початку 2005 року до 2017 року ОСОБА_5 знаходився під слідством по кримінальній справі за ст. 185 ч. 3, ст. 186 ч. 2 КК України. В 2017 році відносно ОСОБА_2 кримінальне провадження було закрито. Позивач тривалий час, а саме понад 2 років перебував під вартою. В результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було завдано моральні страждання, оскільки справа відносно нього була сфальсифікована та тривалий час не закривалась. Просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області Стельник Д.В. в судовому засідання позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення, підтримавши доводи, викладені в відзиві на позов. Просить в задоволенні позову відмовить в повному обсязі.

Представник відповідача- прокуратури Донецької області в судовому засідання позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення, підтримавши доводи, викладені в відзиві на позов. Крім того, зазначила, що 27.01.2005 року було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за ст. 185 ч. 3 КК України, та 15.02.2008 року відносно останніх порушено кримінальну справу за ст. 186 ч. 2 КК України. Постановою слідчого12.06.2012 року вищевказані кримінальні справи були закриті, за недостатніми доказами. Однак, постановою прокурора від 27.06.2012 року було скасовано постанову від 12.06.2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23.11.2016 року постанову прокурора від 27.06.2012 року скасовано. Таким чином, ОСОБА_2 з 27.01.2005 року по 23.11.2016 р. перебував під судом по ст. 185 ч.3 КК України, а з 15.02.2008 р. по 23.11.2016 р. по ст. 186 ч. 2 КК України. Відповідно до положень про відшкодування шкоди ОСОБА_2 має право на відшкодування шкоди, однак таке право ним реалізовано, а саме: зверненням до Європейського Суду 22.06.2017 року справа «Шило та інші проти України», яким стягнуто на його користь 4 200 євро. Даним рішенням враховано час перебування під слідством і судом, рішення виконане у повному обсязі в розмірі 131 369 грн. 99 коп. Вважає, що ОСОБА_2 отримано відшкодування моральної шкоди. Постановою Верховного Суду № 754/13692/15-ц від 23.11.2019 р. встановлено, що стягнення судом за одне і теж порушення, приведе до подвійного стягнення з державного бюджету. Крім того, вважає, що розмір моральної шкоди необґрунтований, та законом не передбачено відшкодування з урахуванням інфляції. Просить суд в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ГУ МВС України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, обґрунтовуючи тим, що позивачем необґрунтовані позовні вимоги щодо виду шкоди, її розміру з детальними розрахунками, порядку її відшкодування (стягнення) тощо. Позовна заява не містить вказаної інформації. Копії судових рішень у інших справах, додані позивачем до позовної заяви, не можуть бути належними доказами на підтвердження розрахунку суми відшкодування. Крім того, позивачем надано докази щодо отримання ним 131 369,99 грн. відшкодування моральної шкоди за рішенням Європейського суду з прав людини у зв`язку з перебуванням під слідством в двох провадженнях. Таким чином, звернення до суду за відшкодування шкоди практично повторно є з боку позивача зловживанням своїми правами, оскільки повторне стягнення коштів (у разі задоволення або часткового задоволення позову) призведе до порушення принципів справедливості та розумності. Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення відшкодування з Державної казначейської служби України, що не відповідає порядку, передбаченому Законом та ст. 1176 ЦК України. В подальшому представником позивача, надано до суду заяву, в якій просить суду слухати справу у їх відсутність, та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ГУНП України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, обґрунтовуючи тим, що вимоги позивача безпідставні та необґрунтовані, оскільки для відшкодування моральної шкоди, що встановлено Законом, необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. З наявних матеріалів справи та за інформацією Селидівського ВП ГУПН в Донецькій області вбачається, що на цей час процесуальні рішення у кримінальних провадженнях № 0001758, № 0002436 не прийняті. Крім того, позивачем не конкретизоване, якими саме діями відповідачів йому спричинена моральна шкода, яка йому спричинена, в якому розмірі, не наведено ґрунтованого розрахунку. Також, сам факт тривалого перебування під слідством та судом протягом тривалого періоду не надає право особі на право на відшкодування моральної шкоди у порядку, передбаченому Законом та ст. 1176 ЦК України, положеннями яких обґрунтовано позов. У зв`язку із відсутністю у національному законодавстві ефективного юридичного захисту у випадку надмірної тривалості кримінальних проваджень, Україною вже було відшкодовано позивачеві суму грошових коштів за рішенням Європейського суду з прав людини. В подальшому представником позивача, надано до суду заяву, в якій просить суду слухати справу у їх відсутність, та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Згідно постанови від 27.01.2005 року старшим слідчим СВ Новогродівського МВ УМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Згідно постанови від 15.02.2008 року начальником СД Селидівського МВ УМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Згідно постанови Новогродівського міського суду Донецької області від 28.01.2005 року відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО № 5 м. Донецьк Донецької області.

Згідно постанови Новогродівського міського суду Донецької області від 19.05.2005 року доручено Селидівському міжрайонному прокурору провести перевірку про застосування до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фізичного насильства робітниками кримінального розшуку Селидівського МВ УМВС та Селидівського МВ УМВС.

Згідно постанови Новогродівського міського суду Донецької області від 27.12.2005 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст.ст. 185 ч. 3, 395 КК України та ОСОБА_2 за ст. 185 ч. 3 КК України направлена Селидівському міжрайонному прокурору для додаткового розслідування, та запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_2 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Згідно постанови начальника СВ Селидівського МВ УМВС України в Донецькій області від 07.04.2008 року, ОСОБА_2 притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення за ст. 186 ч. 2 КК України.

Згідно постанови Селидівського міського суду Донецької області від 15.04.2008 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_2 за ст. 186 ч. 2 КК України застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО Донецької області.

Згідно постанови Селидівської міжрайонної прокуратури від 26.09.2008 року, постанову начальника СВ Новогродівського МВ ГУМВС України в Донецькій області Біленка О.В. від 07.02.2006 р. про зупинення досудового слідства скасовано, та кримінальну справу для організації подальшого розслідування направлено начальнику Новогродівського МВ ГУМВС України в Донецькій області в Донецькій області.

Згідно постанови Селидівського міського суду Донецької області від 02.02.2009 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 186 ч. 2 КК України направлена Селидівському міжрайонному прокурору для додаткового розслідування, та запобіжний захід відносно ОСОБА_2 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Згідно листа № 282-09 вих від 16.02.2009 року, Селидівська міжрайонна прокуратура розглянула звернення ОСОБА_1 щодо фальсифікації СВ Новогродівського МВ ГУМВС України в Донецькій області матеріалів кримінальної справи № 84-3130. Повідомлено ОСОБА_1 , що за результатами вивчення кримінальної справи № 84-3130 за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за ст. 185 ч. 3 КК України у Селидівській міжрайонній прокуратурі 26.09.2008 р. скасовано постанову начальника СВ Новогродівського МВ ГУМВС України в Донецькій області Біленко О.В. від 07.02.2006 р. про зупинення досудового слідства на підставі ст. 206 п. 1 КПК України. Стосовно начальника Новогродівського МВ ГУМВС України в Донецькій області порушено дисциплінарне провадження за допущені порушення вимог КПК України. Щодо фальсифікації матеріалів кримінальної справи було направлено вимогу щодо проведення службового розслідування.

Згідно заяви про порушення прав на реабілітацію від 22.04.2010 року, захисник ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника управління УМВС України в Донецькій області з проханням закрити кримінальні справи відносно ОСОБА_2 по реабілітації. В наслідок відмови повідомив, що буде звертатися до Європейського суду з прав людини.

Згідно листа № 4/3794 від 12.05.2010 року, слідче управління Головне управління МВС України Донецької області, повідомлено ОСОБА_1 стосовно його звернення про порушення працівниками СВ Новогродівського та Селидівського МВ ГУМВС області прав на реабілітацію ОСОБА_2 Перевіркою встановлено, що після повернення вказаних кримінальних справ на додаткове розслідування, рішення про закриття досудового слідства на підставі ст. 6 п. 2 КПК України не приймалося. Фактів вчинення начальником СВ Новогродівського МВ перешкод в правозахисній діяльності за допомогою погроз фізичною розправою не встановлено.

Згідно клопотання, зареєстрованого за № И-5 від 18.10.2010 року Селидівським МВ УМВС України, захисник ОСОБА_1 звернувся до начальника слідчого відділу Селидівського МВ УМВС України в Донецькій області з вимогою припинити кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ст. 186 ч. 2 КК України, у зв`язку зі смертю потерпілого, який дав на досудовому розслідування суперечливі покази.

Згідно листа 16.11.2011 р., ОСОБА_1 звернувся до Європейського суду з прав людини 31.10.2011 року зі скаргою від імені ОСОБА_2 , присвоєно № досьє - 70569/11.

Згідно постановам старшого слідчого СВ Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 12.06.2012 року, кримінальні справи відносно ОСОБА_2 за ст. 185 ч. 3, ст. 186 ч. 2 КК України закрито.

Згідно постанови прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні дізнання та досудового слідства управління нагляду прокуратури Донецької області від 27.06.2012 року, постанова від 12.06.2012 року про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_2 скасовано.

Згідно ухвали від 11.12.2013 року, Апеляційний суд Донецької області залишив без розгляду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 .

Згідно адвокатського запиту від 27.02.2013 року, ОСОБА_1 звернувся до слідчого відділення Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, щодо повідомлення, на якій стадії знаходиться дві кримінальні справи відносно ОСОБА_2 .

Згідно листа № 8144 від 14.05.2013 року, Селидівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області (з обслуговування міст Селидове і Новогродівка) повідомлено ОСОБА_1 , що згідно відомостей «Журналу реєстрації звернень громадян, що надійшли поштою» Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області за 2010 рік, на запит ОСОБА_1 була направлена відповідь за № 4/2226 від 21.10.2010 року. Рішення по кримінальній справі № 46-16659 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч. 3, 186 ч. 2 КК України до теперішнього часу не прийнято.

Згідно скарги від 08.06.2013 року, ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури України зі скаргою про фальсифікацію кримінальних справ відносно ОСОБА_2 працівниками прокуратури та поліції.

Згідно листа № 1833 вих-13 від 13.06.2013 року, Селидівська міжрайонна прокуратура повідомила ОСОБА_1 , що проведено перевірку, якою встановлено, що згідно відомостей «Журналу реєстрації звернень громадян, що надійшли поштою» Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області за 2010 рік, на запит ОСОБА_1 була направлена відповідь за № 4/2226 від 21.10.2010 року.

Згідно клопотання від 23.01.2014 року захисник ОСОБА_1 звернувся до начальника слідчого відділу Селидівського МВ ГУМС України в Донецькій області з проханням: дати йому відповідь на його звернення від 18.10.2010 року за № И-5; надати постанови відносно ОСОБА_2 про притягнення до кримінальної справи; надати можливість ознайомитися з матеріалами кримінальної справи № 85-3130 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 185 ч. 3 КК України та №40/09 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 186 ч. 2 КК України.

Згідно ухвали від 23.11.2016 року, Апеляційний суд Донецької області скасував ухвалу слідчого судді Селидівського міського суду Донецької області від 12.09.2016 р. відносно ОСОБА_2 , постанову прокурора Донецької області від 27.06.2016 р. про скасування постанови старшого слідчого СВ Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 12.06.2012 р. про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 185 ч. 3, ст. 186 ч. 2 КК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 22.06.2017 року, справа «Шило та інші проти України» постановлено порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конституції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень, відповідно заяві № 70569/1 від 31.10.2011 року ОСОБА_2 присуджено 4200 євро.

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 від 05.10.2017 року, ОСОБА_2 20.09.2017 року Міністерством юстиції України перераховано на підставі рішення Європейського суду № 41135/08 від 22.06.2017 року 131 369 грн. 99 коп. (еквівалентно 4200 євро).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Спірні правовідносини врегульовані ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генерального прокурора і Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41.

Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Суд звертає увагу, що в контексті п. 2 ч. 1 ст. 2 вищевказаного Закону, ОСОБА_2 має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження стосовно позивача закрито у зв`язку з недоведеністю участі в скоєнні злочину.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частини, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Статтею ч. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У відповідності до статті 12 вищевказаного Закону розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3, залежить від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Відповідно до ст.ст. 23,1176 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У відповідності до ч. 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Відповідно до ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 3 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою незаконного засудження, має право на відшкодування шкоди відповідно до закону. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Як роз`яснено в п.п.9, 14постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 2 грудня 2015 року в справі №6-22-3цс15, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, законодавством визначений порядок відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При цьому, законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, максимальний розмір моральної шкоди не визначено, відтак, суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої особі за час перебування під слідством чи судом, має виходити з конкретних обставин справи.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом та не повинен призводити до її збагачення.

Ст. 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Суд, не погоджується з доводами відповідачів стосовно того, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволень, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 вже було відшкодовано моральну шкоду рішенням Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 22.06.2017 року у справі «Шило та інші проти України», встановлені порушення п. 1 ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надмірна тривалість кримінальних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту) відносно ОСОБА_2 .

Як вбачається з позову представник позивача посилається як на підставу відшкодування моральної шкоди на незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, недоведеність вини, відсутність доказів вини та сфальсифіковану справу відносно ОСОБА_2 . Вищезазначені підстави (а саме п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не були предметом розгляду ЄСПЛ.

Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становить 4173 грн. згідно зі ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», а саме з розрахунку 141 місяць 27 днів (час перебування під слідством та судом) * 4173,00 грн. = 369 310 грн. 50 коп.

Однак, суд, визначаючи розмір моральної шкоди позивача, виходить з урахуванням конкретних обставин даної справи, а також враховуючи принципів розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне задовольнити дану вимогу позивача частково та стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди позивачеві у розмірі 350 000 грн.

Суд вважає, що така сума жодним чином не призводить до збагачення позивача, а є лише частковим відновленням попереднього стану та компенсацією моральних страждань.

Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди з урахування індексу інфляції, судом встановлено наступне.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно ст.1Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Дослідивши законодавство, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди з урахування індексу інфляції задоволенню не підлягають, у зв`язку з тим, що законодавством не передбачено застосування індексу інфляції до вказаного стягнення.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з визначення розміру моральної шкоди, що має бути відшкодована позивачеві шляхом її стягнення за рахунок державного бюджету на захист порушених прав.

На підставі ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 16, 1176 ЦК України, статей 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», п. п. 8, 9, 10, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, ГУ МВС України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа: Міністерство фінансів України, про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), в рахунок відшкодування моральної шкоди 369 310 (триста шістдесят дев`ять тисяч триста десять) грн. 50 коп. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Владимирська