Номер провадження: 22-ц/813/5169/19
Номер справи місцевого суду: 500/5684/16-ц
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 та її адвоката Чемоширянової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Воронкова Володимира Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору про спільне будівництво,-

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору про спільне будівництво.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» по АДРЕСА_1 .

Договором встановлено, що будівництво Паркінгу здійснюється Генпідрядником ПМВП «Джерело» на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_2 ..

За цим договором у відповідності до п. 3.1 відповідач ОСОБА_1 сплатила відповідну грошову суму за виконання робіт, а позивач ОСОБА_2 сприяв будівництву місця для автомобільної стоянки, розміром 6,0 метрів на 4,5 метра у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Після закінчення будівництва відповідач повинен був добровільно підписати акт прийому-передачі місця для стоянки автомобіля, або відправити позивачу мотивовану відмову від прийому виконаних робіт, як встановлено п. 7.1 Договору, однак відповідач постійно уникав від прийому виконаних робіт та підписання відповідно акту, незважаючи на фактичне використання місця для стоянки автомобіля сином відповідача впродовж тривалого часу, чим порушив Договір.

13 вересня 2016 року ОСОБА_2 відправив відповідачу ОСОБА_1 претензію, встановивши прохання прийняти у своє володіння та підписати акт прийому-передачі місця для стоянки «Х» у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 27 кв.м. до 01 жовтня 2016 року, на таке прохання відповідач ніяк не зреагував.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд розірвати договір №6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг».

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 (а. с. 157) позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти задоволення позову, посилаючись на той факт, що позивач при укладенні вказаного договору, безпосередньо на місці будівництва показував відповідачу інше місце для стоянки транспорту, яким би їй було зручно користуватись, але потім, при здачі місць паркінгу, позивачем було вказано зовсім інше паркувальне місце, яке її не влаштовує.

Сторони намагались дійти вирішення спору мировим шляхом, проте неуспішно.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Воронков В.О., що діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивача ОСОБА_2 та його адвокат Воронков В.О. не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином, судова кореспонденція надсилалась на наявні у матеріалах справи адреси, однак судова кореспонденція повернулась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, 07 серпня 2019 року адвокат Воронков В.О. надав до суду заяву про проведення апеляційного розгляду справи без участі позивача ОСОБА_2 та його адвоката.

Тому з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України, відповідно до правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 26 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір №6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» по АДРЕСА_1 . Договором встановлено, що будівництво Паркінгу здійснюється Генпідрядником ПМВП «Джерело» на земельній ділянці, яка належить позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Відповідно до п. 3.1 спірного договору відповідач ОСОБА_1 сплатила відповідну грошову суму за виконання робіт, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів (т. 1 а. с. 35), а позивач ОСОБА_2 сприяв будівництву місця для автомобільної стоянки, розміром 6,0 метрів на 4,5 метра у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Після закінченням будівництва відповідач повинен був підписати акт прийому-передачі місця для стоянки автомобіля, або відправити позивачу мотивовану відмову від прийому виконаних робіт, як встановлено п. 7.1 Договору. Однак, його підписано не було.

13 вересня 2016 року ОСОБА_2 відправив відповідачу претензію, встановивши прохання прийняти у своє володіння та підписати акт прийому-передачі місця для стоянки «Х» у паркінгу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 27 кв.м. до 01 жовтня 2016 року, на таке прохання відповідач ніяк не зреагував.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що відповідно до п. 9.2. Договору зміни до цього Договору можуть вноситись тільки у письмовому вигляді при обов`язковій згоді обох Сторін у письмовому вигляді. Зазначений Договір, невід`ємною частиною якого є Додаток № 1 до цього Договору, представляє волю обох Сторін і усуває будь-які усні домовленості, укладені до його підписання. А також зазначено,що позивачем не надано суду доказів у підтвердження того, що внаслідок порушення відповідачем договору в частині неприйняття виконаних робіт та не підписання акту, завдання цим шкоди позивачу. І, що позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту статті 651 ЦК України вбачається, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами першою та другою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Аналогічна правова позиція щодо застосування положень статті 652 ЦК України до подібних правовідносин була неодноразово наведена у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 20 червня 2018 року у справі №303/7534/15-ц, від 04.04.2018р. у справі №910/12154/16, від 17.04.2018р. у справі №927/763/17.

Відсутність хоча б однієї з умов тягне за собою відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю таких позовних вимог.

Проте, позивачем не доведено наявності усіх передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України умов у сукупності та існування виключних обставин, які б дали підстави для розірвання договору №6 Г/4 «Про участь у спільному будівництві об`єкту «Підземний паркінг» по АДРЕСА_1 .

До того ж, метою розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин є необхідність поновлення балансу інтересів сторін договору, суттєвим чином порушеного внаслідок непередбачуваної зміни зовнішніх обставин, що не залежать від волі сторін.

Однак доказів суттєвого порушення своїх інтересів внаслідок обставин, які ОСОБА_2 зазначив як істотні, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції позивач не надав.

Так, на підставу порушення умов спірного договору позивач ОСОБА_2 посилається на те, що відповідачем ОСОБА_1 не було направлено йому підписаний акт прийому передачі робіт згідно п. 7.1 Договору, що позбавило позивача можливості реалізації своїх прав та обов`язків за договором.

Однак, відповідач повністю виконав своє зобов`язання за укладеним договором, у повному обсязі сплатив грошові кошти, направив позивачу ОСОБА_2 відповідь на його претензію, де зазначено, що місце №6, яке передбачено в договорі, відповідає місцю №10 відповідно до робочої схеми паркінгу, ОСОБА_1 було запропоновано надати їй схему розташування парко-місць, яка була підписана між сторонами та лише у разі надання відповідних документів про розташування місць, що свідчитиме про ідентичність місць №6 та №10 нею буде підписано акт прийому передачі (т. 1 а. с. 44).

Відповідь на зазначений лист позивачем ОСОБА_2 надано не було.

Також, встановлено, що у даному конкретному випадку відповідно до положень п. 5.1. спірного договору, даний договір може бути розірваний саме за ініціативою Замовника, тобто ОСОБА_1 .. Однак в даному спорі ініціатором розірвання договору є ОСОБА_2 (виконавець). Згоди обох сторін договору на його розірвання немає. Таким чином, при вирішенні питання щодо можливості розірвання договору на вимогу виконавця підлягають встановленню обставини неналежного виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків по оплаті будівництва місця для паркінгу. Проте, як встановлено матеріалами справи, відповідач ОСОБА_1 здійснила оплату в повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, обставини на які посилається позивач, не є істотними в розумінні ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для розірвання спірного договору за ініціативою позивача, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 ..

Усі доводи, що зазначені в апеляційній скарзі адвоката Воронкова В.О., що діє в інтересах ОСОБА_2 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень договору, які могли б бути підставою для його розірвання.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами та вирішив дану справу згідно до вимог закону, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Воронкова Володимира Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 23 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко