Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 552/6526/16-ц

провадження № 61-11694св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник третьої особи - Гапон Олександр Якович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави у складі судді Яковенко Н. Л. від 22 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Дорош А. І., Гальонкіна С. А. від 07 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), про поділ квартир, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 серпня 2006 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . За час перебування у шлюбі (11 вересня 2006 року) за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Подружжя має право на поділ спільного сумісного майна незалежно від розірвання шлюбу.

Посилаючись на вказані обставини та на приписи статей 60, 70 СК України, просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити кожному із сторін у власність Ѕ частини спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що джерелом походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, є кредитні кошти, отримані за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї, тобто джерелом набуття квартири є спільні кошти подружжя. Тому, оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, суд прийшов до висновку про необхідність поділу спільного майна подружжя та визнання за кожним із подружжя права власності на Ѕ частини квартири, як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, не доведено, що останнє придбано за його особисті кошти.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про доведеність позову відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулює спірні правовідносини і доводи апеляційної скарги цей висновок не спростовують.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували всіх фактичних обставин справи; не надали належної оцінки тому факту, що 10 серпня 2006 року (до реєстрації шлюбу із позивачем) відповідач уклав із ОСОБА_4 угоду про намір придбати спірну квартиру, однак у зв`язку із затримкою в оформленні документів договір купівлі-продажу був посвідчений лише 11 вересня 2006 року. Суди не врахували, що спірна квартира була придбана за кошти батьків позивача та кредитні кошти, боргові зобов`язанні за які виконують його батьки та особисто відповідач, позивач не сплачує жодних платежів на повернення кредиту. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки питання про поділ спільного сумісного майна подружжя позивач не ставила, а просила про виділ часток в натурі, що передбачає застосування інституту спільної часткової власності.

Узагальнені доводи пояснення на касаційну скаргу

У серпні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ пояснення, у яких послався на необґрунтованість позовних вимог та неможливість виділу частки сторін у спільному сумісному майні подружжя, оскільки спірна квартира знаходиться в іпотеці банку і зняття заборони відбувається тільки за письмовою заявою заставодержателя у разі повного погашення позики.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 552/6526/16-ц з Київського районного суду м. Полтави. Зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що з 23 серпня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

31 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено іпотечний кредитний договір для придбання квартири на суму 25 000 дол. США, за умовами якого в іпотеку банку було передано спірну квартиру.

За час перебування сторін у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу від 11 вересня 2006 року на ім`я відповідача було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог з урахуванням того, що спірна квартира придбана відповідачем за кредитні кошти в інтересах сім`ї та під час перебування сторін у шлюбі, а тому є їх спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована відповідачем.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що судами не враховано виконання кредитних зобов`язань, за кошти яких було придбано спірну квартиру, виключно самим відповідачем та його батьками, оскільки наявність боргових зобов`язань за кредитним договором, які виникли у період шлюбу, на правовий режим вказаної квартири, як спільного майна подружжя, не впливає. При поділі спільної сумісної власності боргові зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються, а відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанції відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 10 липня 2017 року зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун