Номер провадження: 22-ц/813/2814/19
Номер справи місцевого суду: 2-5268/10
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,третя особа - Управління Держкомзему у м. Одеса, про визнання правочинів недійними, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні нею, а також за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення меж земельної ділянки в натурі, відновлення стану земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні, визнання протиправною відмови у погодженні приватизації, зобов`язання не чинити перешкоди у приватизації та визнання правочинів недійсними

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 29 січня 2010 року позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки від 11 грудня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі приватний нотаріус Одеського МНО) Карімовою Л. М. та зареєстрований в реєстрі за номером 1447, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0810 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним виданий на ім`я ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915297 від 18 вересня 2006 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки від 03 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Тітаренко О. С. та зареєстрований в реєстрі за номером 2110, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0537 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Встановлено в натурі межі земельної ділянки площею 0,0442 га, яка знаходиться на АДРЕСА_2 , та перебуває у користуванні ОСОБА_7 , відповідно до яких:

відстань від точки 1 (кут огорожі з боку вулиці Червоних Зір, зі сторони, де знаходиться житловий будинок літ. «А», позначений на технічному паспорті від 15 січня 2007 року) по прямій лінії по межі огорожі з суміжними землекористувачами до точки 2 складає 8,89 м;

від точки 2 з наступним поворотом вправо по прямій лінії по зовнішній стіні житлового будинку літ. «А», позначеного в технічному паспорті

від 15 січня 2007 року, до точки 3 відстань складає 0,24 м;

від точки 3 з наступним поворотом вліво по прямій лінії по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», що розділяє приміщення № 3 жиле, площею 20,8 кв. м, до точки 4 стіни домоволодіння суміжного власника (позивачів), відстань складає 6,0 м;

від точки 4 з наступним поворотом вправо по прямій лінії по внутрішній стіні жилого будинку літ. «А», що розділяє приміщення № 3 жиле, площею 20,8 кв. м, і № 2 кухня, площею 6,5 кв. м, до точки 5, частини домоволодіння позивачів, відстань складає 8,22 м;

від точки 5 з наступним поворотом вліво по прямій лінії по внутрішній стіні жилого будинку літ. «А», що розділяє приміщення № 1 коридор, площею 4,9 кв. м, до точки 11, частини домоволодіння позивачів, відстань складає 1,37 м;

від точки 11 з наступним поворотом вправо по прямій лінії по межі огорожі між ділянками ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , до точки 12 відстань складає 19,54 м;

від точки 12 з наступним поворотом вправо по прямій лінії по межі огорожі з суміжним землекористувачем до точки 10 відстань складає

16,26 м;

від точки 10 з наступним поворотом вправо по прямій лінії по межі огорожі з боку вулиці Червоні Зорі до первісної точки відліку 1 відстань складає 28,0 м.

Відновлено стан земельної ділянки площею 0,0442 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та перебуває у користуванні ОСОБА_7 , який існував до порушення її меж та заборонено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 порушувати межі зазначеної земельної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_7 у користуванні земельною ділянкою площею 0,0442 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано протиправною відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у погодженні ОСОБА_7 в приватизації земельної ділянки площею 0,0442 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 -відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 січня 2010 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,третя особа - Управління Держкомзему у м. Одеса, про визнання правочинів недійними, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні нею задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення меж земельної ділянки в натурі, відновлення стану земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні, визнання протиправною відмови у погодженні приватизації, зобов`язання не чинити перешкоди у приватизації та визнання правочинів недійсними відмовити в повному обсязі (Том ІІ: а.с. 150-156).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2010 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 січня 2010 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про встановлення в натурі межі земельної ділянки, відновлення стану земельної ділянки, заборони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 порушувати межі зазначеної земельної ділянки, зобов`язання їх не чинити перешкоди ОСОБА_7 у користуванні спірною земельною ділянкою та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні нею скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (Том ІІ: а.с. 230-234).

Ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2011 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2010 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Том ІІ: а.с. 273-275).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2011 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 січня 2010 року залишено без змін (Том ІІ: а.с. 313-316).

Постановою Верховного суду від 21 серпня 2018 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2011 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Том ІІІ: а.с. 102-109).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.10.2018 року призначено розгляд справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області (Том ІІІ: а.с 112-113).

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. головуючий суддя, судді Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,третя особа -Управління Держкомзему у м. Одеса, про визнання правочинів недійними, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні нею, а також за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,третя особа - Одеська міська рада, про встановлення меж земельної ділянки в натурі, відновлення стану земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні, визнання протиправною відмови у погодженні приватизації, зобов`язання не чинити перешкоди у приватизації та визнання правочинів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2010 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2019 року суддя Гірняк Л.А., яка входила до складу колегії суддів була замінена суддею Комлевою О.С. на підставі п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 23.10.2019 року з подальшими змінами.

До суду апеляційної інстанції з`явився представник ОСОБА_7 ОСОБА_9 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча неодноразово повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями та шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які вважаються своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки Постановою Верховного суду від 21 серпня 2018 року справу лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому в іншій частині вимог справа апеляційним судом не переглядається.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, від 28.08.2002 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради та зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 30.09.2002 року у книзі 459пр, арк.194, рєстр.2633, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 ), набули у рівних частках право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.13 т.1).

04.08.2006року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження №1900, яким вказаній квартирі №2 присвоєно статус самостійного домоволодіння, власниками якого у рівних частках є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , та присвоєно поштову адресу АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 (а.с.14 т.1).

На підставі зазначеного розпорядження Виконавчим комітетом Одеської міської ради 19.09.2006 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_5 , яким за позивачам в рівних частках посвідчено право часткової власності на вказаний будинок (а.с.15 т.1).

15.12.2006року право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на зазначений будинок зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН», про що виданий відповідний витяг №12921399 (а.с.16 т.1).

Отже, на думку позивачів вони набули крім права власності на будинок ще і право власності на земельну ділянку площею 0,0648 га., яка заходиться в їх користуванні у відповідності до вимог ст.377 ЦК України, а тому вважали, що їх позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Однак, матеріалами справи ці висновки спростовано, оскільки судом встановлено та доведено, що відповідно до постанови Президії Одеського обласного суду від 06.12.2000 року квартирою АДРЕСА_6 з 1945 року користувались громадяни ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.75-78 т.2).

Розпорядженням Органу приватизації №163681 від 23.09.2002 року вказана квартира АДРЕСА_7 була приватизована ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на праві спільної часткової власності (а.с.79 т.2).

17.08.2006року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом в реєстрі за №11837, продали, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_7 , якій розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №3317 від 26.12.2006 року також було присвоєно статус самостійного домоволодіння та присвоєно поштову адресу, АДРЕСА_2 (а.с.80,81 т.2).

15.12.2006року КП «ОМБТІ та РОН» на підставі проекту виділу частини жилих будівель в самостійні по АДРЕСА_1 , був складений висновок, відповідно до якого у фактичному користуванні ОСОБА_7 знаходиться земельна ділянка площею 0,0442 га., на якій розміщене домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.84-86 т.2), якою до цього користувались ОСОБА_12 та ОСОБА_13

10.02.2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради Гамалєєвій М.А. видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_2 . 12.02.2007р., право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_7 (а.с.81 т.2).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог третьої особи ОСОБА_7 районний суд обґрунтовано виходив з вищевикладених обставин набуття нею права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

За змістом статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Так, придбавши право власності спочатку на квартиру АДРЕСА_6 , а згодом і на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , у користування ОСОБА_7 перейшла і земельна ділянка площею 0,0442 га., на якій розташоване зазначене домоволодіння та господарські споруди.

Відповідно до проекту виділу частини жилих будівель в самостійні та висновку щодо виділу, у користуванні ОСОБА_7 перебуває земельна ділянка площею 0,0442 га. (а.с.83 т.2), саме таку площу земельної ділянки вказано і у виготовленому 15.01.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_7 технічному паспорті.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи №023/2009 р. від 23.11.2009 року яка була, призначена судом першої інстанції при вирішенні даної справи (а.с. 104-110 т.2) було встановлено, що у фактичному користуванні ОСОБА_7 при встановленому порядку користування знаходиться земельна ділянка площею 404,2 кв.м., що на 38 кв.м. менше від площі 442кв.м., вказаної в проекті виділу частини жилих будівель в самостійні по АДРЕСА_1 .

При цьому, позивачі ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції, де справа переглядалась двічі, не заявляли клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи щодо встановлення розміру земельної ділянки на яку просили визнати право власності.

Крім того, під час розгляду справи даною колегією суддів, позивачі жодного разу не з`явились до суду апеляційної інстанції , як і не з`явилась апелянт для підтримання доводів апеляційної скарги.

Отже місцевим судом було встановлено, що, оскільки позивачі влітку 2009 року, після ухвалення 13.07.2009 року у зазначеній справі заочного рішення, перенесли паркан, який розмежовував земельну ділянку, якою вони користувались із земельною ділянкою, якою користувалась ОСОБА_7 в результаті цього площа земельної ділянки ОСОБА_7 зменшилась та межі її змінились, про що відображено у висновку судової будівельно-технічної експертизи №023/2009 р. від 23.11.2009 року.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано врахував загальний принцип відповідно до якого рішення суду має повністю вирішувати спірні відносини, в межах заявлених вимог, та не породжувати необхідність подальшого повторного звернення до суду, а також те, що рішення суду має бути дієвим способом захисту прав, свобод та інтересів осіб, та прийшов до висновку про задоволення частково позовних вимог ОСОБА_7 щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки та зобов`язання позивачів не чинити перешкод у користуванні цією земельною ділянкою.

Крім того, обгрунтованим є і висновок суду першої інстанції, що визначивши межі земельної ділянки ОСОБА_7 , вимога про відновлення стану цієї земельної ділянки, який існував до порушення її меж, та заборона позивачам порушувати межі визначеної спірної земельної ділянки, також підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги про визнання протиправної відмови позивачів у приватизації земельної ділянки, місцевий суд правомірно виходив з того, що у відповідності до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Так, згідно пункту 4 розпоряджень Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 серпня 2006 року та 26 грудня 2006 року, якими присвоєно окремі адреси на АДРЕСА_1 місті Одесі, зобов`язано Шапошникових та ОСОБА_7 оформити в установленому законом порядку правоустановчі документи на земельні ділянки.

Однак, розмір земельних ділянок, які підлягали оформленню за ними, вказаними розпорядженнями Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не зазначено.

Згідно рішення Одеської міської ради №136-ХХІІІ віл 29.06.1999 року затверджено Положення про порядок надання земельних ділянок в користування, передачу їх у власність, оформлення права власності (користування) на землю фізичними особам, відповідно до пунктів 2.2. та 3.1. якого для приватизації земельної ділянки, окрім інших документів, необхідно надати згоду суміжних землекористувачів, якими, зокрема, є позивачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

На виконання зазначених вимог розпоряджень та Положення ОСОБА_7 звернулась до позивачів з проханням про надання згоди.

Проте, позивачі за первісним позовом не надають такої згоди, заперечуючи розмір площі та межі земельної ділянки, який має намір приватизувати ОСОБА_7 , що останніми не заперечувалось .

Тому, вирішуючи спір районний суд правомірно виходив з того, що будь-які дії учасників земельних відносин, в тому числі й щодо узгодження приватизації, мають відповідати наявним у таких осіб правам та не порушувати встановлений порядок реалізації суб`єктивних прав інших осіб. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків особа зобов`язана додержуватися моральних засад суспільства.

Будь яке право однієї особи не може бути застосоване на шкоду правам, свободам та гідності іншої, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з тим, що місцевий суд зробив вірний висновок щодо визнання протиправною відмову позивачів у погодженні ОСОБА_7 в приватизації земельної ділянки площею 0,0442 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_7 відносно зобов`язання позивачів за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_7 спірною земельною ділянкою та визнання протиправною їх відмови у погодженні ОСОБА_7 на приватизацію земельної ділянки є незаконним, оскільки спірна земельна ділянка до виникнення судового спору знаходилась у їх користуванні, тому правомірність набуття права користування на спірну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0442 га. ОСОБА_7 не доведена.

Однак, апелянт ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції ні апеляційному суду будь-яких належних і допустимих доказів в підтвердження того факту, що спірна земельна ділянка належить її родині на законних підставах, немає таких доказів і в матеріалах справи, тому вказані твердження є неспроможними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Більш того, згідно численних рішень судів про звернення стягнення на предмет іпотек, яким являється домоволодіння позивачів, було звернуто стягнення на зазначене домоволодіння та , в тому числі виселено позивачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з даного домоволодіння.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником житлового будинку, що належав позивачам значиться ОСОБА_14 ( дата реєстрації 11.06.2018 року), що свідчить про відсутність зацікавленості позивачів щодо вирішення даного спору.

Тому, з урахуванням вимог ст 367 ЦПК України та того, що спір виник між сторонами, як користувачами земельної ділянки, відносно розміру цих земельних ділянок для подальшого набуття на них права власності, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2010 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.12.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда