Номер провадження: 22-ц/813/5930/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тітова Віталія Володимировича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року представник Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який вподальшому уточнив, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 563 676,45 грн., посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року позов Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» заборгованість за кредитним договором №18205-ФО/2012/140 від 01.10.2012 року, що станом на 23 січня 2017 року складає 562 323,23 грн. з яких: 215 597,71 грн. - заборгованість за кредитом; 143 754,37 грн. - проценти за користування кредитом; 128 497,60 грн. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 74 473,55 грн. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Тітов Віталій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник акціонерного товариства «СБЕРБАНК» до суду апеляційної інстанції в судове засідання не з`явився, надав заяву про відкладення розгляду справи пославшись на зайнятість представників в інших судових справах в судах України різних інстанцій та юрисдикції, судові засідання у яких призначені на 10.12.2019 року, а також на утрудненість явки представника до Одеського апеляційного суду у зв`язку з відсутністю у АТ «СБЕРБАНК» представника в м. Одесі і необхідністю його відрядження з м. Києва до м. Одеси та на відмову у проведенні судового засідання у режимі відеоконференцїї.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тітов Віталій Володимирович заперечував проти відкладення розгляду справи посилаючись на розгляд судом справи з перевищенням розумного строку, а також на те, що доводи наведені у заяві представника акціонерного товариства «СБЕРБАНК» не підтверджені документально.

Судова колегія виходить з такого.

Згідно з ч. 7 ст. 212 ЦПК України у клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.

Таким чином реалізація права учасників справи брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції обумовлюється поданням до суду, де розглядається справа, відповідної заяви, в якій зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення (не заборонено у заяві зазначати кілька судових установ на власний розсуд заявника задля збільшення ймовірності проведення судового засідання в режимі відео конференції і мінімізації ймовірності проведення у часовий період, на який призначено справу, відео конференції по іншій справі).

Про судове засідання на 10.12.2019 року на 14-00 г. акціонерне товариство «СБЕРБАНК» повідомлено судовою повісткою, яку отримало 03.06.2019 року (т. 2 а. с. 180), але з клопотанням про проведення судового засідання у режимі відео конференції звернулося до Одеського апеляційного суду 03.12.2019 року.

Оскільки на час звернення 03.12.2019 року АТ «СБЕРБАНК» до Одеського апеляційного суду з клопотанням про проведення судового засідання 10.12.2019 року о 14-00 г. в режимі відео конференції на базі Господарського суду міста Києва або Господарського суду Київської області або Північного апеляційного господарського суду або Київського апеляційного суду у зазначених у клопотанні заявника судах згідно з даними майданчику бронювання системи відеоконференцзв`язку була відсутня технічна можливість проведення відеоконференції, ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у клопотанні АТ «СБЕРБАНК» про проведення судового засідання 10.12.2019 року о 14-00 г. у режимі відео конференції відмовлено.

Закон обмежує час подання відповідного клопотання не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання. Подання ж заявником такого клопотання у більш ранній термін законом не обмежується. Проте ризик відсутності технічної можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції через відсутність вільних місць згідно з даними майданчику бронювання системи відеоконференцзв`язку (бронювання цього часу учасниками в інших цивільних справах, де замовлено проведення судового засідання у режимі відеоконференції), в даному випадку покладається на ініціатора клопотання про проведенення відео конференції, який мав реальну можливість звернення з відповідним клопотанням раніше і не був в цьому обмежений ані законом ані судом.

Враховуючи, що справа розглядається в судах з вересня 2015 року, а в апеляційному суді з травня 2019 року та приймаючи до уваги наведене вище, судова колегія не знаходить підстав для задоволення заяви представника АТ «СБЕРБАНК» про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи заявлені вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що:

- вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 215 597,71 грн., процентами за користування кредитом у розмірі 143 754,37 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, в той час, як у зв`язку з поданням відповідачем заяви про застосування позовної давності, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями, що передували зверненню позивача до суду, тобто: 128497,60 гривень - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 74473,55 гривень - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом. В іншій частині вимог про стягнення пені слід відмовити.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

-01.10.2012 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» правонаступником якого є АТ «Сбербанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №18205- ФО/2012/140, згідно з яким Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 300000,00 грн. В свою чергу, відповідач зобов`язався до 30 вересня 2017 року повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, штрафні санкції, інші передбачені цим договором платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, та виконати інші умови цього договору. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію в гривні, надав позичальнику кредитні кошти у сумі 300000,00 грн., а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням та повернути кредит банку, а також виплачувати банку проценти за користування кредитом, комісії, штрафні санкції, інші передбачені цим договором платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором та виконати всі інші умови цього договору. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору тип процентної ставки, що застосовується за договором: змінювана процентна ставка. При цьому розмір процентної ставки визначається як сума погодженого сторонами індексу і маржі банку та розраховується за формулою R=UIRD 12 ОСОБА_2 + ОСОБА_2 . Відповідно до п. 1.3 кредитного договору кредит надається на поточні потреби без обмеження цільового використання кредитних коштів за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством України. Відповідно до п. 2.2 кредитного договору належне виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується неустойкою (штрафом, пенею), яка передбачена цим договором, і всім належним позичальнику майном, майновими правами та грошовими коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору позичальник сплачує банку наступні комісійні винагороди: комісію за надання кредиту у розмірі 1,3%, що сплачується позичальником одноразово в день підписання цього договору; комісію за управління вільним залишком ліміту кредитної лінії у розмірі 4% річних від розміру вільного залишку ліміту кредитної лінії (без ПДВ). Відповідно до розділу 6 кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати банку проценти у розмірі, що зазначений в пункті 1.2 цього договору (п. 6.1). Проценти нараховується на загальну суму заборгованості за кредитною лінією;

-станом на 23 січня 2017 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 563676 грн. 45 коп., з яких: 215597,71 гривня - заборгованість за кредитом; 143754,37 гривень - проценти за користування кредитом; 129659,02 гривні - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 74665,35 гривень - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом;

-30.03.2015 року позивач направив відповідачу повідомлення-вимогу щодо повернення повної суми заборгованості за кредитним договором №18205-Ф0/2012/І40 від 01.10.2012 року (а.с. 27-28, т.1), в якій зазначено, що заборгованість має бути сплачена в строк не пізніше 60 календарних днів з дати отримання даної вимоги. У разі невиконання цієї вимоги банк зазначив відповідачу, що залишає за собою право на стягнення заборгованості в судовому порядку або звернення стягнення на заставлене майно;

-відповідач отримав вказану вимогу 14.04.2015 року (а.с. 30, т. 1), проте суму заборгованості у розмірі, визначеному банком, не повернув. Також сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи, що протягом 2015-2017 років відповідач продовжував частково вносити кошти на погашення заборгованості за кредитом (а.с. 137-140, т. 2);

-22.09.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, що розглядається судом (а.с. 3, т. 1), про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором із дотриманням вимог пункту 8.3. кредитного договору, який погоджено сторонами та не визнано недійсним у встановленому законом порядку. Таким чином, банк скористався правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку;

-до подання зазначеного позову, банк не звертався до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості з відповідача, таким чином у позивача не припинилось право на нарахування процентів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як вже зазначалося, умовами кредитного договору №18205-Ф0/2012/І40 від 01.10.2012 року та згідно з графіком повернення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору передбачено повернення кредиту щомісячними платежами: за процентами - з жовтня 2012 року, а за тілом кредиту - з січня 2013 року.

Згідно з п. 11.6 кредитного договору №18205-00/2012/140 від 01.10.2012 року за будь-якими вимогами Сторін, які випливають за даним Договором встановлюється позовна давність тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитодавець використав своє право передбачене п. п. 8.3., 8.4. кредитного договору та частиною 2 статті 1050 ЦК України направивши 30.03.2015 року боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштам протягом 60 днів з дня отримання вимоги.

Оскільки позичальник отримав відповідну вимогу кредитора 14.04.2015 року, строк зобов`язань щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів для позичальника настав 14.06.2015 року.

При таких обставинах та враховуючи передбачене ст. 259 ЦК України право сторін договору на збільшення позовної давності, яким сторони скористалися встановивши позовну давність для будь- яких вимог за кредитним договором (в тому числі і щодо неустойки) до 3-х років ( п. 11.6 кредитного договору №18205-Ф0/2012/І40 від 01.10.2012 року), вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за передбаченою кредитним договором ставкою за користування кредитом та про сплату пені за прострочення виконання зобов`язань щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів в межах строку, на який укладено кредитний договір, з урахуванням зміни цього строку Банком до 14.06.2015 року, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

При цьому з урахуванням встановлених обставин, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що у зв`язку з поданням відповідачем заяви про застосування позовної давності, стягнення пені згідно ст. 258 ЦК України обмежується в даному випадку лише останніми 12 місяцями, що передували зверненню позивача до суду.

Крім того, судова колегія звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 416 ч.2 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством.

У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Отже, зміст наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012).

Однак у разі, якщо у договорі не встановлений розмір процентів, що мають стягуватися після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, то застосуванню підлягає розмір процентів передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних, що в будь-якому випадку передбачає обґрунтування позивачем заявлених позовних вимог з посиланням на дану норму.

Проте позивач, як вбачається зі змісту заявленого ним позову вимоги про стягнення процентів після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, не обґрунтовував нормою, що міститься у ч.2 ст. 625 ЦК України, посилаючись виключно на норми, що регулюють зобов`язання за кредитним договором, яким не передбачений розмір процентів після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Тобто у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року визначальним є висновок про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що є підставою для відхилення аргументів позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Тому позовні вимоги АТ «СБЕРБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за ставкою передбаченою кредитним договором та за пенею за прострочення зобов`язань з повернення тіла кредиту та прострочення сплати процентів, нарахованих у період після 14.06.2015 року, не можуть бути задоволені по суті.

Тому проценти за передбаченою кредитним договором ставкою можуть бути розраховані лише до 14.06.2015 року і становлять 45 087 грн. 41 коп.

Що стосується неустойки, про стягнення якої позивачем заявлені вимоги, то пеня за прострочення виконання зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів може нараховуватися в межах строку, на який укладався кредитний договір з урахуванням зміни цього строку кредитором в порядку ч. 2 ст.1050 ЦК України - до 14.06.2015 року.

Тому вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів підлягають задоволенню в межах заявлених вимог частково, зокрема: 1 161 грн. 42 коп. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом з 17.07.2014 року по 31.08.2014 року; 191 грн. 80 коп. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 12.08.2014 року по 31.08.2014 року. В решті вимог про стягнення пені, розрахованої позивачем після 14.06.2015 року слід відмовити.

Разом з тим зі змісту позовної заяви вбачається, що оскільки позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення процентів послався на ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та забезпечує в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача, внаслідок чого з відповідача на користь позивача з 14.06.2015 року до 22.01.2017 року підлягають стягненню 3 % річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України.

Сума процентів, що підлягає стягненню у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України після зміни кредитором строку на який укладався кредитний договір, з 30.09.2017 року на 14.06.2015 року, розраховується за формулою: сума боргу * процентну ставку : 100 : число днів у календарному році * кількість днів прострочення. Тобто: 215 597,71грн.* 3% : 100% : 365 * 579 = 10260 грн. 08 коп.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №18205-ФО/2012/140 від 01.10.2012 року, що станом на 23 січня 2017 року складає 562 323,23 грн. з яких: 215 597,71 грн. - заборгованість за кредитом; 143 754,37 грн. - проценти за користування кредитом; 128 497,60 грн. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 74 473,55 грн. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає зміні з визначенням загальної суми заборгованості за кредитним договором №18205-ФО/2012/140 від 01.10.2012 року станом на 23 січня 2017 року у розмірі 272 298 грн 42 коп. з яких: 215 597,71 грн. - заборгованість за кредитом; 45 087 грн. 41 коп. - проценти за користування кредитом з 10.09.2014 року до 14.06.2015 року; 10 260 грн. 08 коп. - 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 14.06.2015 року по 22.01.2017 року; 1161 грн. 42 коп. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом з 17.07.2014 року по 31.08.2014 року; 191 грн. 80 коп. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 12.08.2014 року по 31.08.2014 року. В решті вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи ухвалення апеляційним судом нового судового рішення згідно з яким позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову до суду першої інстанції пропорційно задоволеним вимогам від сплаченого судового збору в суді першої інстанції та в апеляційному суді. Як вбачається з постанови апеляційного суду задоволено 48,3% від заявлених позивачем вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання позовної заяви у розмірі 4083 грн 84 коп. (48,3% від сплаченого позивачем судового збору 8 455,15 грн.)

Крім того враховуючи, що апеляційна скарга відповідача задоволена на 51,7 % від заявлених позивачем в суді першої інстанції вимог, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 51,7% від судового збору сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги у розмірі 12 684, тобто 6 557 грн. 63 коп. (12684* 51,7%).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тітова Віталія Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року - змінити визначивши загальну суму заборгованості за кредитним договором №18205-ФО/2012/140 від 01.10.2012 року станом на 23 січня 2017 року у розмірі 272 298 грн. 42 коп., з яких: 215 597,71 грн. - заборгованість за кредитом; 45 087 грн. 41 коп. - проценти за користування кредитом з 10.09.2014 року до 14.06.2015 року; 10 260 грн. 08 коп. - 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 14.06.2015 року до 22.01.2017 року; 1 161 грн. 42 коп. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом з 17.07.2014 року по 31.08.2014 року; 191 грн. 80 коп. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 12.08.2014 року по 31.08.2014 року.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «СБЕРБАНК» судовий збір у розмірі 4083 грн 84 коп.

Стягнути з акціонерного товариства «СБЕРБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 557 грн. 63 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 18.12.2019 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін