Справа № 126/1582/17
Провадження № 2/126/20/2019
"15" серпня 2019 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Гуцола В.І.
із секретарем Притуляк І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в м. Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Бершадського районного територіального округу Хмель Наталія Олександрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Бершадського районного територіального округу Хмель Н.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу з тих підстав, що як стверджує, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15.12.1995 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 . 21.04.2016 року до неї прийшла ОСОБА_3 , яка час від часу допомагала їй по господарству і знаходилась в довірливих стосунках з нею, запропонувала поїхати в м.Бершадь до нотаріуса підписати деякі документи, пов`язані з заповітом. ОСОБА_1 погодилась, адже підстав не довіряти ОСОБА_3 у неї не було. Згодом їй стало відомо, що у нотаріуса вона підписала договір купівлі-продажу свого будинку з дочкою ОСОБА_3 , а саме з відповідачкою ОСОБА_2 . Не маючи на меті відчужувати своє домоволодіння у зазначений спосіб та розуміючи, що вона фактично проживає у чужому будинку і її в будь-який момент можуть вигнати на вулицю, ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення шахрайства відносно неї. Постановою від 26.05.2017 року старшим слідчим СВ Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області Черкесом В.П було закрито кримінальне провадження по факту шахрайства відносно ОСОБА_1 ОСОБА_1 вважає, що відчуження свого будинку вона вчинила в силу омани, не маючи такого наміру, не отримуючи ніяких коштів, що є обов`язковим при укладанні договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що в силу її похилого віку ОСОБА_3 сподівалась, що внаслідок її смерті житловий будинок перейде до користування доньки останньої не зважаючи на спадкоємців. Позивачка не переїхала жити в інше домоволодіння, що свідчить про фактичну відсутність передачі будинку, а також те, що остання до тепер оплачує комунальні послуги і абонентські рахунки, видані на ім`я ОСОБА_1 Сукупність факторів свідчить про відсутність волі ОСОБА_1 на продаж свого домоволодіння, а також пасивність з боку покупця, яка фактично знала про те, що ця угода є нікчемною, адже покупець, коли купляє будь-яку річ бажає нею користуватись, а збоку ОСОБА_2 не було жодних дій, направлених на те, щоб вступити у володіння майном. Тобто, фактично ОСОБА_2 разом з своєю матір`ю ввели в оману ОСОБА_1 щодо того, який документ буде підписано останньою, скориставшись її похилим віком, вадами зору та іншими хронічними хворобами, притаманними людям похилого віку, що було поєднано з довірливими відносинами між сторонами правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 21.04.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , засвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Хмель Н.О., недійсним.
Відповідачка ОСОБА_2 двічі поспіль в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, тому суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказах.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Конякін М.С. просять розглянути справу за їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Бершадського районного територіального округу Хмель Н.О. будучи належно повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, просить слухати справу без неї та надала суду письмові заперечення проти позову, згідно з якими ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) з`явилися до неї особисто, надали всі необхідні документи для посвідчення вищевказаного правочину. Перед підписанням договору сторонам було роз`яснено статті відповідних кодексів, а саме: ст.ст. 182, 203, 210, 213, 215-220, 225, 228-236, 257, 258, 261, 334, 377, 383, 401-406, 655-661, 673, 678 - 681, 689, 691, 777 Цивільного кодексу України; ст. 57 Сімейного кодексу України, ст. 156 Житлового кодексу України; ст.ст. 81, 120, 126 Земельного кодексу України, ст. 12 частину 4 Закону України (зі змінами) „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", ст.ст. 3-5, 10, 15-17, 19, 24, 27, 34 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 17 Закону України „Про охорону дитинства", ст.ст. 162, 163, 164, 172 Податкового кодексу України та п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, ст.4 Закону України «Про санкції», ст. 27 Закону України «Про нотаріат», правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчуженого майна, а також правові наслідки, пов`язані з умисним зниженням дійсної суми договору. Перед підписанням вищевказаного правочину ОСОБА_1 стверджувала, що розуміла значення своїх дій, умови даного правочину та його правові наслідки та те, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного. Своїми підписами сторони правочину підтвердили, що при його укладанні був відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; при укладанні договору та визначенні його умов не було зловмисної домовленості покупця з продавцем. Сторони правочину підтвердили, що підписуючи договір, вони дійшли згоди зі всіх істотних умов договору та отримали від нотаріуса всі роз`яснення щодо договору, який укладається, зміст договору та відповідних статей зазначених у договорі, їм зрозумілий і нез`ясованих питань у них немає, жодних доповнень і змін до викладених умов договору вони не мають. А також у моїй нотаріуса, присутності заявили, що вони не позбавлені дієздатності, під опікою піклуванням не перебувають, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомити суть договору, а також відсутні будь-які обставини, що змушують здійснити цю операцію на вкрай невигідних для них умовах. Умови правочину повністю відповідали волевиявленню сторін, зміст правочину їм був зрозумілий, продавець одержав повний розрахунок повністю до підписання договору за проданий житловий будинок, а також засвідчив, що житловий будинок звільнено, передано ним з передачею технічної документації на житловий будинок та комплект ключів, і що будь-яких претензій, в тому числі матеріальних, сторони одна до одної не мають, про що свідчать їх особисті підписи в договорі. Позовні вимоги не визнає.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 21.04.2016 року у приватного нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Хмель Н.О., позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 підписали угоду, згідно з якою ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжує проживати у вищевказаному житловому будинку, сплачує комунальні послуги, 10.06.2016 року вона зверталася в правоохоронні органи про вчинене щодо неї шахрайство, провадження в справі закрите.
Цих фактів ніхто зі сторін не заперечує, у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають ніші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 5 ч.1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання правочину недійсним.
Судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 під час підписання 21.04.2016 року угоди із ОСОБА_2 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона особа похилого віку, іншого житла немає, проживала і продовжує проживати в належному їй будинку АДРЕСА_1 .
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 5,6 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Виходячи з системного аналізу вищезазначених норм, суд вважає, що позов є законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 16, 627, ч.1 ст. 638 ЦК України, керуючись ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5, ст.ст. 10-13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Бершадського районного територіального округу Хмель Наталія Олександрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити повністю.
Визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу житлового будинку номер АДРЕСА_1 від 21 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального територіального округу Вінницької області Хмель Наталією Олександрівною за № 275.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Відповідно до п. 15.5 перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя В. І. Гуцол