Справа № 713/1163/18
Провадження №2/148/83/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

( Заочне )

17 грудня 2019 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В. при секретарі Мрочко Т.О.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Тульчині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.06.2015 ОСОБА_4 для ремонту автомобіля позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 2500 доларів США, що еквівалентно 52525 грн, які зобов`язувався повернути до 15.06.2015, про що написав розписку.

28.03.2017 ОСОБА_5 надіслав ОСОБА_4 досудову вимогу про повернення боргу, а також 3% річних та відсотків за користування коштами за розпискою від 05.06.2015, яку останній отримав 05.04.2017. Однак, будь-яких заходів щодо повернення коштів той не вжив.

08.07.2017 ОСОБА_5 на підставі договору відступлення права вимоги №08-2/07-17 від 08.07.2017 відступив право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_4 їй.

03.05.2018 між нею та ОСОБА_3 укладено договір поруки №3253/1, згідно з яким останній несе солідарну відповідальність в обсязі 1000 грн. за виконання зобов`язань ОСОБА_4 за борговою розпискою від 05.06.2015. Останньому через її представника було вручено особисто в руки досудову вимогу. Однак, будь-яких заходів щодо повернення коштів той не вжив.

Таким чином, заборгованість за розпискою від 05.06.2015 станом на 15.06.2018 становить: 52525 грн - основна сума боргу; 27537,93 грн - відсотки за користування коштами. Тобто, загальна заборгованість ОСОБА_4 становить 80062,93 грн., а ОСОБА_3 - 1000 грн.

В зв`язку з вказаними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_4 заборгованість по розписці від 05.06.2015 в сумі 80062,93 грн., а з ОСОБА_3 заборгованість по укладеному договору поруки №3253/1, а саме, борг в сумі 1000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Пояснити відсутність копії договору поруки №3253/1 від 03.05.2018 та копії досудової вимоги від 03.05.2018, які містились в переліку додатків до позовної заяви та згідно акту, складеного працівниками Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.07.2018 (а.с.22) були відсутні під час розкриття конверта, надісланого ОСОБА_2 до суду, остання не змогла.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, згідно наявного рекомендованого повідомлення та повідомлення через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, згідно повідомлення через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав.

За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд встановив наступне.

05.06.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики в письмовій формі, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 2500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 15.06.2015, що підтверджується розпискою (а.с.200).

В зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, 28.03.2017 ОСОБА_5 направив ОСОБА_4 досудову вимогу про повернення боргу в сумі 2500 доларів США, 3% річних та відсотків за користування коштами, яку останній отримав 05.04.2017, що підтверджується копією досудової вимоги від 23.03.2017 (а.с.7-10), копією опису вкладення до грошового листа (а.с.11), копією квітанції про направлення листа від 28.03.2017 (а.с.11) та копією витягу з сайту "Укрпочта" про вручення адресату досудової вимоги (а.с. 12).

Згідно копії договору відступлення права вимоги №08-2/07-17 від 08.07.2017 (а.с.13), копії повідомлення про відступлення права вимоги від 08.07.2017 (а.с. 14) та копії опису вкладень у цінний лист (а.с.15) вбачається, що 08.07.2017 ОСОБА_5 відступив позивачу ОСОБА_2 право вимоги за зобов`язаннями за розпискою від 05.06.2015 ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що 03.05.2018 між нею та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №3253/1, згідно з яким останній несе солідарну відповідальність в обсязі 1000 грн. за виконання зобов`язань ОСОБА_4 за борговою розпискою від 05.06.2015. Останньому через її представника було вручено особисто в руки досудову вимогу. Однак, будь-яких заходів щодо повернення коштів той не вжив.

На час розгляду справи в суді кошти за договором позики так і не повернуті.

Оскільки відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання, позивач звернулась до суду для захисту своїх прав та стягнення з відповідача ОСОБА_4 суми боргу з урахуванням відсотків за користування коштами в сумі 80062,93 грн., які відображені в її розрахунку, наведеному у позовній заяві (а.с.2-3).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, боргові розписки чи договори позики, мають справжню правову природу укладеного договору між сторонами, незалежно від найменування документа.

За правилами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16, від 18.09.2013 у справі 6-63цс13.

Відповідно до ст. ст. 526, 527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки установлені договором або законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в справах № 6-36 цс 14 від 02.07.2014, № 910/2899/14 від 15.04.2015 та інших у відповідній категорії справ, в ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами чи конкретним договором.

Згідно зі ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із провадженням підприємницької діяльності хоча б однією зі сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦКУ, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду постанові № 910/10156/17 від 10.04.2018, яка не знайшла підстав для відступлення від правових висновків Верховного Суду України.

Отже, виходячи з положень ч.2 ст.1048 ЦК України, договір позики укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 05.06.2015 року на суму 2500 доларів США, що еквівалентно 52525 грн на момент отримання позики, не може вважатися безпроцентним, оскільки він укладений на грошову суму, що перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто не є безпроцентним в силу закону, і в самому договору не зазначено, що він є безоплатним. А оскільки в договорі не встановлений розмір відсотків, то такий розмір, відповідно до ст. 1048 ЦК України, визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, позовна вимога щодо стягнення процентів з відповідача ОСОБА_4 є правомірною.

Згідно ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч.2 ст.517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Відтак, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги №08-2/07-17 від 08.07.2017 відбулася заміна кредитора, а саме ОСОБА_2 набула статусу нового кредитора - стягувача за договором позики від 05.06.2015.

Таким чином, ухиляючись від виконання своїх боргових зобов`язань відповідач ОСОБА_4 порушує права позивача.

Враховуючи факт написання розписки відповідачем ОСОБА_4 , яка в силу ч.2 ст. 1047 ЦК України підтверджує укладення договору позики, вимога позивача про стягнення боргу в розмірі 52525 грн. за договором позики підлягає задоволенню.

Згідно розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві (а.с.3), розмір процентів від суми позики становить 27537,93 грн.

Вказаний розрахунок є вірним, відповідачем ОСОБА_4 не оспорювався, а тому може бути прийнятим судом до уваги при розгляді справи по суті.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача процентів від суми позики в сумі 27537,93 грн.

Позовні ж вимоги позивача до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають, оскільки позивачем належними та допустими доказами не підтверджено факт укладення між нею та останнім договору поруки від 03.05.2018 №3253/1.

Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач та її представник посилаються в обґрунтування своїх вимог, покладається на них.

Водночас, ні представником позивача, ні позивачами не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування позовних вимог щодо ОСОБА_3 .

Суд також бере до уваги, що відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 572,56 грн судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог (80062,93 грн х 810,62 грн / 81062,93 грн = 800,62 грн).

На підставі викладеного, керуючись правовим висновком Верховного Суду України в справах № 6-36 цс 14 від 02.07.2014, № 910/2899/14 від 15.04.2015, ст. ст. 15, 202, 205, 207, 512, 514, 516, 517, 526, 527, 530, 610, 611, 1046 - 1048, 1077, 1082 ЦК України, ст. ст.4, 13, 19, 76-81, 141, ст.263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованостізадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 13.09.2006 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договорами позики від 05.06.2015 у розмірі 80062,93 грн ( вісімдесят тисяч шістедят дві гривні 93 копійки), з яких: 52525 грн - сума боргу, 27537,93 грн - проценти за користування коштами.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 13.09.2006 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в дохід держави 800,62 грн (вісімсот гривень 62 копійки) судового збору.

В задоволення позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Тульчинським районним судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: