ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7407/19 Справа № 185/1963/19 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 а

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року та на додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2019 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просила суд стягнути з відповідачів солідарно на її користь в рахунок боргу за договором позики кошти в сумі еквівалентній 6000 доларам США на день ухвалення судового рішення, яка станом на 04.03.2019 року складає 161 173, 47 грн. та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь в рахунок боргу за договором позики кошти в сумі еквівалентній 90 доларам США на день ухвалення судового рішення. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що 30.12.1997 року ОСОБА_2 взяв у неї в позику грошові кошти в сумі 12 000 грн., що на час позики в еквіваленті складало 6090 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою за чотирнадцять днів. Суму позики зобов`язався повернути в сумі, яка буде еквівалентною 6090 доларів на час повернення. Кошти ОСОБА_2 брав на розвиток бізнесу. Відповідач ОСОБА_3 як його товариш виступив поручителем за укладеним договором позики, про що 23.11.1998 року склав власноруч розписку. На даний час у зв`язку зі станом здоров`я у неї виникла потреба у коштах і тому вона письмово звернулася до відповідачів з вимогою про повернення коштів. Однак відповідачі своїх зобов`язань не виконали, борг позики не повернули у зв`язку з чим, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Умовами договору було передбачено повернення боргу в сумі з розрахунку еквіваленту 6090 доларів США станом на день повернення. Станом на день подачі позову курс гривні до долару становив 100 доларів США- 2686, 2244. Отже стягненню підлягають сума еквівалентна 6000 доларів США, що складає 161 173, 47 грн. та сума еквівалентна 90 доларам США, що складає 2 417,60 грн., а всього 163 591,07 грн. (а.с. 1-4).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 30.12.1997 року в сумі еквівалентній 6000 доларам США яка на день ухвалення рішення складає 161 580 гривень.

В іншій частині відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.68-70).

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року доповнено резолютивну частину рішення другим та третім абзацем, які викладено в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 30.12.1997 року в сумі еквівалентній 90 доларам США яка на день ухвалення рішення складає 2 423 гривні 70 копійок.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.78).

Не погодившись із вище зазначеними рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.а.с.83-87,99-103) .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині та додаткове рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 30.12.1997 року ОСОБА_1 надала в борг ОСОБА_2 грошові кошти, про що останнім була складена розписка де ОСОБА_2 зазначає, що він взяв у ОСОБА_1 в борг дванадцять тисяч гривень, що становить в еквіваленті до долару США 6090 доларів США. Зобов`язується повернути за першою вимогою за чотирнадцять діб вищевказану суму по курсу доларів США. (а.с. 14)

23.11.1998 року ОСОБА_3 надав розписку, що він підтверджує борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 станом на 23.11.1998 року в сумі 6000 доларів США і у разі неможливості ОСОБА_2 виконати свої зобов`язання по поверненню боргу, зобов`язався виконати їх за нього про що підписався власноручно. (а.с. 8)

У зв`язку з тим, що договором позики не обумовлений строк повернення коштів, а зазначено, що кошти повинні бути повернені за першою вимогою за чотирнадцять діб, позивач 03.01.2019 року надіслала на адресу відповідачів претензії, де просила виконати свої зобов`язання по поверненню коштів протягом 30 днів. Даний факт підтверджується квитанціями та поштовими повідомленнями про отримання (а.с. 9, 10, 12,13).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції керувався нормами чинного законодавства та виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти згідно умов розписки, написаною ним власноруч, не повернув, а тому у зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідачка у розмірі еквівалентній 6000 доларам США яка на день ухвалення рішення складає 161 580 гривень та в сумі еквівалентній 90 доларам США яка на день ухвалення рішення складає 2 423 гривні 70 копійок.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини, на момент їх виникнення, регулювалися Цивільним Кодексом УРСР від 1963 року.

Так, згідно зі ст. 153 цього Кодексу договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

При цьому, ст. 165 цього Кодексу передбачала можливість встановлювати строк виконання зобов`язання моментом витребування. Так, згідно з цією правовою нормою якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести таке виконання в будь-який час.

За ст. 169 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР.

Таким чином, керуючись даною правовою нормою при складенні розписки від 30.12.1997 року сторони зазначили суму боргу в національній валюті України, але оскільки це було обумовлено досягненою між ними домовленістю, було також визначено доларовий еквівалент 6090 доларів США.

Згідно боргової розписки в тексті останньої значиться мовою оригіналу: «Взял у ОСОБА_4 в долг двенадцать тысяч гривень, что составляет в эквиваленте к долларам США 6090 долларов. Обязуюсь вернуть по первому требованию за четырнадцать суток выше указанную сумму по курсу долларов США». Отже, для забезпечення інтересів позивача сторони встановили доларовий еквівалент, як гарантію від знецінення національної валюти, відштовхуючись від суми 6090 доларів США на момент повернення грошових коштів.

За статтями 161, 164 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 1963 року) зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Виконання зобов`язання, що виникло з договору, може бути покладене в цілому або в частині на третю особу, якщо це передбачено встановленими правилами, а так само якщо третя особа зв`язана з однією із сторін адміністративною підлеглістю або відповідним договором.

Згідно з п. 4 Заключних і перехідних положень до цього Кодексу Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між сторонами продовжували існувати після набрання чинності Цивільним Кодексом України, відповідно до зазначеної правової норми до них застосовуються положення цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч.ч. 1,2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частина 2 ст. 533 ЦК України визначає, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто вказана норма допускає, що сторони можуть встановить у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 524, 533-535 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суму від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 910/8399/17, від 03.09.2018 року № 910/5811/16. Отже у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

З огляду на положення частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями у її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (п. 47 постанови Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

В свою чергу, заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року № 6-284цс17 (14 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 537/6309/16-ц, провадження № 61-43424св18. Верховний Суд України у цій постанові висловив позицію, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2, ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Окрім цього, стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень ст. 533 ЦК України, проводиться за курсом доларах США станом на день ухвалення судового рішення, як зазначено у позовних вимогах.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов`язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Станом на день ухвалення рішення курс долара США до гривні становить 26,93 грн. за 1 долар США.

Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с.14) відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти, які зобов`язався повернути згідно умов розписки.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення суми заборгованості еквівалентів долару США, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сторони в борговій розписці погодили, що сума боргу повертається за курсом долару США, що не суперечить чинному законодавству.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід в оскаржуваній частині та додаткове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 а залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року в оскарженій частині та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: