Справа 556/1822/18
Номер провадження 2/556/100/2019

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2019 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді - Котик Л.О.,

при секретарі - Соловей Г.С.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Русін Т.Г

представника третьої особи адвоката Волощука П.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Володимирець цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до Садово-городнього товариства «Пролісок», Старорафалівської сільської ради Володимирецького району, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування протоколу загальних зборів садово - городнього кооперативу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Садово-городнього товариства «Пролісок», Старорафалівської сільської ради Володимирецького району, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування протоколу загальних зборів садово - городнього кооперативу.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що 16.04.1997 року рішенням установчих зборів створено Садово-городнє товариство «Пролісок» і за ОСОБА_1 , як членом товариства, було закріплено земельну ділянку № НОМЕР_1 .

У відповідності до вказаного розподілу земельних ділянок, рішенням виконавчого комітету Старорафалівської сільської ради Володимирецького району «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-огородньому товариству «Пролісок» №38 від 19.09.1997 року позивачці було передано у приватну власність земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,07 га. І після розроблення технічної документації із землеустрою, 29.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Держгеокадастру у Володимирецькому районі із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки.

Разом з тим, інший член Садово-городнього товариства «Пролісок» - ОСОБА_2 оскаржив до Володимирецького районного суду наказ Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 18.03.2016 року з мотивів, що він є користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 . При цьому останній посилається на Протокол загальних зборів садово-городного товариства «Пролісок» №3 від 15.05.2000 року, з якого вбачається, що за ОСОБА_2 закріплено земельну ділянку для індивідуального садівництва №201; рішення Старорафалівської сільської ради Володимирецького району «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-городного товариства «Пролісок» №57 від 22.05.2000 року, згідно якого земельна ділянка площею 0,05 га передана у приватну власність ОСОБА_2 А рішенням Старорафалівської сільської ради №57-А від 22.05.2000 року «Про виключення із членів кооперативу садово-городного товариства «Пролісок» за порушення параграфу 5 пункту 2 (неосвоєння виділеної земельної ділянки на протязі двох років підряд) ОСОБА_1 виключено із членів кооперативу.

Дані рішення позивач рахує не законними, такими що прийняті в порушення вимог чинного законодавства і просить їх скасувати.

Ухвалою суду від 20.11.2018 року позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

19.12.2018 року ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №565/1123/18 за позовом ОСОБА_1 до Садово-городнього товариства «Пролісок» про визнання недійсним та скасування протоколів і рішень загальних зборів членів Садово-городнього товариства.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12.03.2019 року ухвалу Володимирецького районного суду від 19.12.2018 року скасовано. Справу повернуто до суду першої інстанції для продовження рогляду.

28.03.2019 року ухвалою суду призначено по справі за позовом ОСОБА_1 до Садово-городнього товариства «Пролісок», Старорафалівської сільської ради Володимирецького району, про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування протоколу загальних зборів кооперативу підготовче засідання, залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 .

19.04.2019 року позивачем подану заяву про зміну предмету позову, де остання просить доповнити позов слідуючими частинами: поновити ОСОБА_1 членом Садово-городнього товариства «Пролісок»; зобов`язати Садово-городнє товариство «Пролісок» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,07 га в Садово-городньому товаристві «Пролісок».

14.06.2019 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

25.07.2019 року відповідачем - Садово-городнім товариством «Пролісок» подано відзив на позов, просять відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, в зв`язку із спливом позовної давності.

Ухвалою суду від 26.07.2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні позивачка і її представник підтримали заявлені вимоги і надали пояснення в межах пред`явленого позову. До квітня 2017 року позивачці не було відомо, що ділянка № НОМЕР_1 не в її розпорядженні. Будь-яких заяв, щоб її виключили із членів садово-городнього товариства не подавала. 11.11.1997 року ОСОБА_1 писала заяву про виділення земельної ділянки. Рішення №38 від 19.09.1997 року Старорафалівської сільської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-городньому товариству «Пролісок» отримала у 2017 році, до цього у неї був тільки список членів товариства.

З 2012 року ОСОБА_1 була головою Садово-городнього товариства «Пролісок» і їй стало відомо, що в списках появився ОСОБА_2 Як голова товариства видала собі довідку на приватизацію земельної ділянки №201. Технічну документацію зробила, однак межі не були погоджені з користувачами сумісних земельних ділянок.

Неодноразово на зборах кооперативу заявляла, що потрібно провести інвентаризацію, оскільки не було встановлено меж земельних ділянок. В рішенні Старорафалівської сільської ради від 22.05.2000 року не зазначено, яку саме ділянку передано ОСОБА_2 . Про своє порушене право дізналася у 2017 році.

Представник відповідача, голова правління Садово-городнього товариства «Пролісок» позов не визнала, і суду пояснила, що ОСОБА_1 є членом Садово-городнього товариства «Пролісок» і за нею закріплена в користування земельна ділянка № НОМЕР_2 . Позовні вимоги є безпідставними. Заперечення відносно позову викладені у відзиві, просить відмовити ОСОБА_4 , у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності.

Представник відповідача Старорафалівської сільської ради, сільський голова позов визнав, ствердив, що він працює головою з 05.11.2015 року. До 2009 року сільська рада була розпорядником земель.

Представник третьої особи позов не визнав, ствердив, що ОСОБА_1 , будучи у 2012 році головою СГТ мала всі можливості дізнатися про порушене право, що за земельною ділянкою №201 закріплена інша особа. Однак позивачка не вчинила жодних дій, щоб захистити своє право.

Старорафалівська сільська рада діяла в межах своїх повноважень, згідно Земельного кодексу України. Користувачі суміжних земельних ділянок відмовилися підписувати ОСОБА_1 земельну документацію, погодити межі земельної ділянки. Крім того, позивачем заявлено позов після спливу позовної давності.

Свідок ОСОБА_5 , інженер-землевпорядник, суду пояснив, що під час складання схеми кооперативу ОСОБА_2 до нього не з`являвся. Діляка №201 не обробляється.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 ствердив, що він з 1997 року по 2007 рік був головою Садово-городнього товариства «Пролісок». ОСОБА_1 з початку отримала земельну ділянку № НОМЕР_1 , однак потім відмовилася, так як вона була не придатна до використання. На загальних зборах кооперативу було вирішено надати позивачці ділянки під №№61,63.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд рахує, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як зазначено в статті 9 Земельного кодексу України ( в редакції 1990 року, зі змінами станом на 12.07.2000 року, що діяла на момент спірних правовідносин), до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. (стаття 22 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року, зі змінами станом на 12.07.2000 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років для несільськогосподарських потреб. (п.8 ч.1 ст.27Земельного кодексу України, в редакції 1990 року)

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів. (ч.5 ст.27Земельного кодексу України, в редакції 1990 року)

При цьому, статтею 28 Земельного кодексу України, ( в редакції 1990 року, зі змінами станом на 12.07.2000 року, що діяла на момент спірних правовідносин), встановлено, що право колективної та приватної власності на земельну ділянку

чи її частину припиняється у разі припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу.

З вище наведеного слідує, що Старорафалівська сільська рада до 2001 року була єдиними розпорядником землі і діяла відповідно до норм Земельного кодексу України в редакції 1990 року, зі змінами станом на 12.07.2000 року, в межах своєї компетенції.

Відповідно посилання позивачки на те, що рішення Старорафалівської сільської ради №57 від 22.05.2000 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність садово-огороднього товариства «Пролісок», в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва, площею 0,05 га та рішення №57-А від 22.05.2000 року «Про виключення із членів кооперативу садово огороднього товариства «Пролісок» в частині виключення ОСОБА_1 із членів садово-городнього товариства, незаконні, є безпідставні.

А визнання відповідачем Старорафалівською сільською радою позову суперечить закону.

Також судом встановлено, що рішенням Старорафалівської сільської ради Володимирецького району №114 від 09.04.2001 року було вирішено затвердити проект відведення земельної ділянки СГТ «Пролісок» для ведення колективного садівництва та надати СГТ «Пролісок» для ведення колективного садівництва-городництва в постійне користування земельну ділянку площею 23,7 га.

22 листопада 2001 року СГТ «Пролісок» було виготовлено державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-РВ №001946.

Вище згаданим рішенням Старорафалівської сільської ради було затверджено список членів СГТ «Пролісок», згідно якого за громадянкою ОСОБА_1 закріплено дві земельні ділянки під номерами 61 та 63.

Даний факт ствердив у судовому засіданні і свідок ОСОБА_6 і його покази не спростовані позивачем.

А як вбачається з Протоколу №1 загальних зборів членів Садово городнього товариства «Пролісок» від 21.08.2009 року, з написом «Згідно з оригіналом» і підписом ОСОБА_1 , позивачка є членом СГТ «Пролісок» і за нею закріплена в користуванні земельна ділянка № НОМЕР_3 .

Згідно списку членів Садово-городнього товариства «Пролісок» та нумерації їх земельних ділянок станом на вересень 2016 року, ОСОБА_1 є членом СГТ «Пролісок», за нею закріплена земельна ділянка № НОМЕР_2 , за ОСОБА_2 земельна ділянка № НОМЕР_1 .

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

А як зазначено в п. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом кожна особа має вчиняти кожну дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Проте, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у відповідності до вимог ст. ст. 77, 80 ЦПКУкраїни, в обґрунтування своїх позовних вимог.

Крім того, під час розгляду справи, представником відповідача - СГТ «Пролісок» та третьої особи заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Суд, вважає, що до спірних правовідносин у даній справі слід застосувати загальну позовну давність тривалістю у три роки, згідно ст..257 ЦК України.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як встановлено судом і ствердила сама позивачка, з 2012 року вона була головоюСадово-городнього товариства «Пролісок» і їй стало відомо, що в списках появився ОСОБА_2 . Даний факт остання підтвердила і в своєму письмовому клопотанні від 30.07.2018 року у цивільній справі №556/1044/17, а саме, що їй стало відомо про порушення її прав стосовно земельної ділянки №201 в СГТ «Пролісок» в 2012 році.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи головою СГТ «Пролісок», ще в 2012 році знала і могла довідатись про будь-які питання, щодо діяльності кооперативу, в тому числі і щодо земельної ділянки №201.

Як вказано у Правовій позиції Верховного Суду України у справі №65-2469цс16 від 16.11.2016 року, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачці стало відомо і вона могла довідатись про порушення її прав стосовно земельної ділянки №201 в СГТ «Пролісок» в 2012 році, відповідно загальний строк позовної давності для вимог ОСОБА_1 в даній справі сплив у 2015 році.

А тому, відповідно до ст.. 267 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 заявлено позов після спливу позовної давності, в позові останньої слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 76, 77, 80, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, ЦПК України, ст..ст.9, 22,27, 28, Земельного кодексу України ( в редакції 1990 року, зі змінами станом на 12.07.2000 року), ст..ст. 256, 257, 261,267 ЦК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до Садово-городнього товариства «Пролісок», Старорафалівської сільської ради Володимирецького району, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування протоколу загальних зборів садово - городнього кооперативу, відмовити за спливом позовної давності.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасника ми справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

С У Д Д Я : Котик Л.О.