Справа № 627/1338/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Каліберди В.А.,

з участю секретаря - В`юнник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на садибу з господарськими будівлями житлова площа 23,00 кв. м., а загальна площа 50 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,28 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 березня 2012 року відповідач ОСОБА_2 за договором позики отримав грошову суму у розмірі 7000 грн. строком на 12 місяців. Після закінчення строків договору, умови договору не були виконані, тому він не одноразово звертався до відповідача з вимогою повернути позичені кошти, але відповідач кожен раз просив відстрочити оплату. Згодом, у березні місяці 2014 року відповідач, при свідках, запропонував позивачеві змінити умови договору та передати йому у володіння будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Таким чином, відповідно до закону, було підписано додатковий договір, після чого, відповідач передав позивачеві усі правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку. Після підписання додаткової угоди та отримання документації, вказане нерухоме майно знаходиться у фактичному володінні позивача.

В судове засідання позивач не з`явилася, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у її відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про слухання справи у його відсутність та проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що дійсно 28 березня 2012 року ОСОБА_2 за договором позики отримав грошову суму у розмірі 7 000 грн. строком до 28 березня 2013 року, про що зазначили в договорі позики.

28 березня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду та змінено умови договору позики від 28.03.2012 року, а саме : «п.2.2 викладено в такій редакції: в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 належний йому на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 1990 року, посвідченого заступником голови Качалівської сільської ради ОСОБА_3 житловий будинок в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,28 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії НОМЕР_1 , виданого Качалівською сільською радою 12 грудня 2000 року; п.3.2 «Позика вважається повернутою після передачі у власність ОСОБА_1 будинку в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 1990 року та земельну ділянку площею 0,28 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії НОМЕР_1 , виданого Качалівською сільською радою 12 грудня 2000 року».

Вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка належать відповідачу на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 15 листопада 1990 року та державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 .

З матеріалів справи вбачається, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, це підтверджено письмовими доказами, а саме: договором позики від 28.03.2012 року та додатковою угодою від 28.03.2014 року, які маються в матеріалах справи, але відповідач не зважаючи на домовленість, ухиляється від його виконання, дану дію щодо відмови в нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу суд розцінює, як дію, яка не залежить від волі позивача.

Зазначене підтверджує ту обставину, що позивач не має змоги оформити свої права в позасудовому порядку.

Оскільки згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, поясненнями сторін, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст. 657 ЦК України від 16.01.2003 № 435-IVдоговір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно ст.219 ЦК України суд може визнати правочин дійсним, якщо судом встановлено, що він відповідав справжній волі особи, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджає обставина, яка не залежить від її волі.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись своєчасно та належним чином.

Відповідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В підтвердження укладення договору чи виконання його однією із сторін являється розпискою, договором позики від 29.04.2016 року та додатковою угодою від 27.01.2017 року, в яких містяться дані про те, що відповідач отримав від позивачки всю суму вартості товару, паспортні дані відповідача, його власноручний підпис.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі вищевикладеного, враховуючи той факт, що матеріали справи містять договір позики від 28.03.2012 року, згідно якого відповідач ОСОБА_2 отримав кошти від позивача ОСОБА_1 , суд задовольняє вимоги позивача, оскільки вона надала суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі вищевказаного та керуючись ст.ст. 328 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,28 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ).

ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ).

Суддя Каліберда В. А.