Справа № 395/736/19 Провадження № 2/395/209/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2019 року м. Новомиргород
Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді Забуранного Р.А.
при секретарі Лисенку В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Новомиргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новомиргородський елеватор» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести запис про звільнення до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та моральної шкоди,-
Вимоги обгрунтувала тим, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу у ПрАТ «Новомиргородський елеватор» сторожем з 15.03.2018 року з окладом згiдно штатного розкладу.
Проте, ПрАТ «Новомиргородський елеватор» відмовляється отримувати вказану заяву, ухиляється вiд отримання поштових відравлень, звiльнення не провiв, не видав наказу про звiльнення, запис про звiльнення до трудової книжки не внiс, заборгованiсть по заробiтнiй платi не сплатив, розрахунок не провiв. Неодноразовi звернення щодо видачi трудової книжки залишенi вiдповiдачем без належної уваги, атрудова книжка не оформлена належним чином. Керiвництво ПрАТ «Новомиргородський елеватор» переховується, зв`язатися з ними не видається можливим, на телефоннi дзвiнки керiвництво не вiдповiдає, за юридичною адресою не з`являється, а тому у позивача взагалi вiдсутня будь-яка можливiсть в добровiльному порядку врегулювати спір. Вiдповiдно до iнформацiї з Єдиного державного реєстру юридичних осiб, фізичних осiб-пiдприємцiв та громадських формувань вiдповiдач Приватне акціонерне товариство «Новомиргородський елеватор» не перебуває у процесi припинення чи у процесi провадження у справi про банкрутство, санації, зокрема вiдомостi про розпорядника майна, санатора.
За вказаних обставин позивач вважає, що керівництвом Приватного акціонерного товариства «Новомиргородський елеватор» грубо порушено вимоги трудового законодавства про працю та завдано їй моральної шкоди, ці дії є незаконними, а тому змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права, яке гарантоване Конституцією України та нормами трудового законодавства.
Ухвалою від 10 червня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено судове засідання.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. До суду представником позивача направлено клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, підтримують позов та не заперечують проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку через оголошення, яке розміщене на офіційному веб-сайті Новомиргородського районного суду Кіровоградської області.
Отже, за вищевказаних обставин у відповідності до ст. 130 ЦПК України відповідач про час та місце розгляду у справі повідомлений належним чином.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України: суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності сторін та зі згоди представника позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України.
Зважаючи на постiйне порушенням ПрАТ «Новомиргородський елеватор» законодавства про працю, а саме невиплату заробiтної плати з 01.01.2019 року, ОСОБА_1 було прийнято рiшення про звiльнення, про що нею була подана заява вiд 29.05.2019 року про звiльнення з 01.06.2019 року на пiдставi ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та фіксальним чеком від 31.05.2019 року.
Частиною 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівник має право як на укладення трудового договору, так і на розірвання трудових відносин з власної ініціативи. Для звiлънення працiвника без поважних причин обов`язковою умовою є письмове попередження роботодавця за два тижнi до звiльнення. У такому разi роботодавець зобов`язаний звiльнити працiвника у встановленому порядку.
Згiдно ст. 38 КЗпП України працiвник має право розiрвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижнi.
ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачає, що працiвник має право у визначений ним строк розiрвати трудовий договiр за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю,умови колективного чи трудового договору.
За змiстом статri 38 КЗпП України працiвник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розiрвання трудового договору, його правовi пiдстави залежатъ вiд причин, якi спонукаютъ працiвника до його розiрвання i якi працiвник визначає самостiйно. У разi, якщо вказанi працівником причини звiльнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статтi 38 КЗпП України) - не підтверджується або роботодавцем не визнаються, останнiй не має права самостiйно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звiльнення за власним бажанням без посилання на частину третю статri 38 КЗпП України.
Вiдповiдно до правової позицiї, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.05.2013 року у справi № 6-34цс 13 для визначення правової пiдстави розiрвання трудового договору України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукає працiвника до розiрвання трудового договору з власної iнiцiативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність.
Вiдповiдно до ст. 36 Кодексу Законiв про працю України, пiдставами припинення трудового договору є зокрема, угода сторiн, розiрвання трудового договору з iнiцiативи працівника уповноваженого ним органу.
Не допускаютъся дiї особи, що вчиняються з намiром завдати iншiй особi, а також зловживання правом в інших формах.
У разi недодержання особою при здiйсненнi своїх прав вимог, які встановленi частинами другою - п`ятою цiєї статri, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати iншi наслiдки, встановленi законом (ч.ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України).
Трудовi спори розглядаються комiсiями по трудових спорах, та/або районними, районними у мiсті, мiськими чи мiськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникаютъ між працiвником i власником або уповноваженим ним органом, застосовуєтъся незалежно від форми трудового договору (ст. 221 Кодексv законiв про працю).
За змiстом положенъ ст. 38 КзПП праву позивача на звiльнення за власним бажанням кореспондує обов`язок ПрАТ «Новомиргородський елеватор» розглянути заяву про звiльнення.
Згiдно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собi на життя працею, яку вiн вiльно обирає або на яку вiльно погоджується. Використання примусової працi забороняється.
Розглядаючи справи, пов`язані iз застосуванням даною нормою, Конституцiйний суд України у рішенні вiд 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, вiд 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та вiд 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституцiї України право на працю Конституцiйний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фiзичними i розумовими здiбностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливiсть самостiйно займатися трудовою дiяльнiстю, так i можливість процювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода працi передбачає можливiсть особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вiльно її обирати. За своєю природою право на працю є невiдчужуваним i по сутi означає забезпечення саме рiвних можливостей кожному для його реалiзацiї.
Вiдповiдно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовий договiр є угода мiж працiвником i власником пiдприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою, за якою працівник зобов`язуєтъся виконувати роботу, визначену цією угодою, згiдно внутрiшньому трудовому розпорядковi, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату i забезпечувати умови працi, необхiднi для виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.
Вiдповiдно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку i провести з ним розрахунок у строки, зазначенi в статті 116 цього Кодексу.
Вiдповiдно до п.3 постанови Кабiнетv Мiнiстрiв України № 301 вiд 27 квiтня 1993 року «Про трvдовi книжки працiвникiв» трудовi книжки зберiгаються на підприємствах, в установах i органiзацiях, а при звiльненнi працiвника трудова книжка видається йому пiд розписку в журналі облiку.
Вiдповiдно п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працiвникiв, затвердженої наказом Мiнiстерства працi України, Мiнiстерства юстиції України i Мiнiстерства соцiального захисту населення України вiд 29.07.1993 р. № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримцi видачi трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працiвниковi сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Вiдповiдно до ст. 21 Закону України «Про оплату працi» працiвник має право на оплату своєї працi вiдповiдно до актів законодавства i колективного договору на пiдставi укладеного трудового договору.
Згiдно зi ст. 94 КЗпП України роботодавець зобов`язаний регулярно виплачувати працiвникам заробiтну плату.
Вiдповiдно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацiю громадянам втрати частини доходiв у зв`язку з порушенням строкiв ix виплати» компенсацiя громадянам втрати частини доходiв у зв`язку з порушенням строкiв їx виплати провадиться у разi затримки на один i бiльше календарних мiсяцiв виплати доходiв, нарахованих громадянам за перiод починаючи з дня набрання чинностi цим Законом.
Згiдно з частиною 1 статтi 116 КЗпП України, при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд підприємства, установи, організацій, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нарахованi суми, належнi працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повiдомити працiвника перед виплатою зазначених сум. Крiм того, згiдно зi ст.117 КЗпП України, в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їx розмiр підприємство повинне виплатити працiвниковi його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.1 п.20 постанови вiд 24 грудня 1999 року №13 «Про практикv застосування судами 3аконодавства пpo оплату працi», установивши при розглядi справи про стягнения заробітної плати у зв`язку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд підприємства, установи, організації суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, - наступного дня пiсля пред`явления ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи - по день постановления рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi.
Таке ж роз`яснення цієї норми права, крiм наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав i Конституцiйний Суд України у своєму Рiшеннi вiд 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справi щодо офiцiйного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв 'язку з положенням статей 117, 237-1 цього кодексv.
Враховуючи викладене, з вiдповiдача підлягає стягненню сума середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi з часу звiльнення, а саме з 01.06.2019 року по дату розгляду справи. Середнiй мiсячний заробiток складає 4173 грн. щомісяця. Тож у даному випадку є обгрунтованим стягнення з вiдповiдача суми середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi у розмiрi 7928,70 грн.
Вiдповiдно положень ст. 44 КЗпП України при припиненнi трудового договору внаслiдок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, (статтi 38 i 39) працiвниковi виплачуєтъся вихiдна допомога у розмiрi, передбаченому колективнии договором, але не менше тримiсячного середнього заробiтку.
Щодо стягнення з вiдповiдача на користь позивача моральної шкоди.
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якiй завдано збиткiв у результатi порушення її цивільного права, має право на їx вiдшкодування.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на вiдшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода вiдшкодовується одноразово, якщо iнше не встановлено договором або законом.
Вiдповiдно до ст. 237-1 КЗпП України вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзації свого життя, Порядок вiдшкодування моральної шкоди визначаєтъся законодавством.
Несвоєчасна виплата позивачевi передбачених законом коштiв вiдбулася з порушенням чинного трудового законодавства, що потягло за собою спричинення позивачеві моральної шкоди, яка полягає у втратi звичних життєвих зв`язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.
Згiдно абз.1 п.13 постанови Пленумv Верховного Судv України вiд 31 березня 1995 рокv №4 «Про судову практикv в справах про вiдшкодування моральної (немайнової шкоди», вiдповiдно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявностi порушення прав працiвника у сферi трудових вiдносин (незаконного звiльнення або переведения, невиплати належних йому грошових сум, виконання робiт у небезпечних для життя i здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає вiд нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно вiд форми, власності, виду дiяльностi чи галузевої належності.
Через невидачу трудової книжки позивач не має можливості влаштуватись на iншу роботу, стати на облiк до Центру зайнятостi. Крiм того, позивач позбавлений можливості фiнансово забезпечувати родину, фактично позбавлений можливостi на вiльний вибiр професії, у позивача порушились нормальні життєві зв`язки. У зв`язку з грубим порушенням законодавства про працю позивач звертався зi скаргами, проханнями до вiдповiдача, до поліції, державної інспекції України з питань праці, але весь цей час отримував формальнi вiдповiдi, а вiдповiдач до вiдповiдальностi притягнутий не був.
У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.
Таким чином, позивачу спричиненi відповідачем моральнi страждання, якi виразились у порушеннi її звичного укладу життя, вона втратила спокiйний сон, стала знервованою, оскiльки вищезазначенi обстави вимагають вiд неї додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно суд вважає обґрунтований розмір моральної шкоди у 5000 гривень, який є співмірним із заявленими позовними вимогами та межами моральних страждань, які позивачка вимушена переживати у зв`язку з порушеннями її трудових прав зі сторони відповідача.
Повний, всебічний аналіз вищевказаних встановлених в судовому засіданні обставин беззаперечно переконує суд у необхідності часткового задоволення позову.
Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 141, 263-265, 280, 288, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новомиргородський елеватор» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести запис про звільнення до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та моральної шкоди- задовольнити частково.
Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, тобто в розмірі 4 173 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішенн яможе бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: Р. А. Забуранний
Повний текст судового рішення виготовлений 27 серпня 2019 року.
Справа № 395/736/19 Провадження № 2/395/209/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2019 року м. Новомиргород
Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді Забуранного Р.А.
при секретарі Лисенку В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Новомиргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новомиргородський елеватор» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести запис про звільнення до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та моральної шкоди,-
Вимоги обгрунтувала тим, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу у ПрАТ «Новомиргородський елеватор» сторожем з 15.03.2018 року з окладом згiдно штатного розкладу.
Проте, ПрАТ «Новомиргородський елеватор» відмовляється отримувати вказану заяву, ухиляється вiд отримання поштових відравлень, звiльнення не провiв, не видав наказу про звiльнення, запис про звiльнення до трудової книжки не внiс, заборгованiсть по заробiтнiй платi не сплатив, розрахунок не провiв. Неодноразовi звернення щодо видачi трудової книжки залишенi вiдповiдачем без належної уваги, атрудова книжка не оформлена належним чином. Керiвництво ПрАТ «Новомиргородський елеватор» переховується, зв`язатися з ними не видається можливим, на телефоннi дзвiнки керiвництво не вiдповiдає, за юридичною адресою не з`являється, а тому у позивача взагалi вiдсутня будь-яка можливiсть в добровiльному порядку врегулювати спір. Вiдповiдно до iнформацiї з Єдиного державного реєстру юридичних осiб, фізичних осiб-пiдприємцiв та громадських формувань вiдповiдач Приватне акціонерне товариство «Новомиргородський елеватор» не перебуває у процесi припинення чи у процесi провадження у справi про банкрутство, санації, зокрема вiдомостi про розпорядника майна, санатора.
За вказаних обставин позивач вважає, що керівництвом Приватного акціонерного товариства «Новомиргородський елеватор» грубо порушено вимоги трудового законодавства про працю та завдано їй моральної шкоди, ці дії є незаконними, а тому змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права, яке гарантоване Конституцією України та нормами трудового законодавства.
Ухвалою від 10 червня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено судове засідання.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. До суду представником позивача направлено клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, підтримують позов та не заперечують проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку через оголошення, яке розміщене на офіційному веб-сайті Новомиргородського районного суду Кіровоградської області.
Отже, за вищевказаних обставин у відповідності до ст. 130 ЦПК України відповідач про час та місце розгляду у справі повідомлений належним чином.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України: суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності сторін та зі згоди представника позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України.
Зважаючи на постiйне порушенням ПрАТ «Новомиргородський елеватор» законодавства про працю, а саме невиплату заробiтної плати з 01.01.2019 року, ОСОБА_1 було прийнято рiшення про звiльнення, про що нею була подана заява вiд 29.05.2019 року про звiльнення з 01.06.2019 року на пiдставi ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та фіксальним чеком від 31.05.2019 року.
Частиною 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівник має право як на укладення трудового договору, так і на розірвання трудових відносин з власної ініціативи. Для звiлънення працiвника без поважних причин обов`язковою умовою є письмове попередження роботодавця за два тижнi до звiльнення. У такому разi роботодавець зобов`язаний звiльнити працiвника у встановленому порядку.
Згiдно ст. 38 КЗпП України працiвник має право розiрвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижнi.
ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачає, що працiвник має право у визначений ним строк розiрвати трудовий договiр за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю,умови колективного чи трудового договору.
За змiстом статri 38 КЗпП України працiвник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розiрвання трудового договору, його правовi пiдстави залежатъ вiд причин, якi спонукаютъ працiвника до його розiрвання i якi працiвник визначає самостiйно. У разi, якщо вказанi працівником причини звiльнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статтi 38 КЗпП України) - не підтверджується або роботодавцем не визнаються, останнiй не має права самостiйно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звiльнення за власним бажанням без посилання на частину третю статri 38 КЗпП України.
Вiдповiдно до правової позицiї, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.05.2013 року у справi № 6-34цс 13 для визначення правової пiдстави розiрвання трудового договору України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукає працiвника до розiрвання трудового договору з власної iнiцiативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність.
Вiдповiдно до ст. 36 Кодексу Законiв про працю України, пiдставами припинення трудового договору є зокрема, угода сторiн, розiрвання трудового договору з iнiцiативи працівника уповноваженого ним органу.
Не допускаютъся дiї особи, що вчиняються з намiром завдати iншiй особi, а також зловживання правом в інших формах.
У разi недодержання особою при здiйсненнi своїх прав вимог, які встановленi частинами другою - п`ятою цiєї статri, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати iншi наслiдки, встановленi законом (ч.ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України).
Трудовi спори розглядаються комiсiями по трудових спорах, та/або районними, районними у мiсті, мiськими чи мiськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникаютъ між працiвником i власником або уповноваженим ним органом, застосовуєтъся незалежно від форми трудового договору (ст. 221 Кодексv законiв про працю).
За змiстом положенъ ст. 38 КзПП праву позивача на звiльнення за власним бажанням кореспондує обов`язок ПрАТ «Новомиргородський елеватор» розглянути заяву про звiльнення.
Згiдно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собi на життя працею, яку вiн вiльно обирає або на яку вiльно погоджується. Використання примусової працi забороняється.
Розглядаючи справи, пов`язані iз застосуванням даною нормою, Конституцiйний суд України у рішенні вiд 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, вiд 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та вiд 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституцiї України право на працю Конституцiйний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фiзичними i розумовими здiбностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливiсть самостiйно займатися трудовою дiяльнiстю, так i можливість процювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода працi передбачає можливiсть особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вiльно її обирати. За своєю природою право на працю є невiдчужуваним i по сутi означає забезпечення саме рiвних можливостей кожному для його реалiзацiї.
Вiдповiдно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовий договiр є угода мiж працiвником i власником пiдприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою, за якою працівник зобов`язуєтъся виконувати роботу, визначену цією угодою, згiдно внутрiшньому трудовому розпорядковi, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату i забезпечувати умови працi, необхiднi для виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.
Вiдповiдно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку i провести з ним розрахунок у строки, зазначенi в статті 116 цього Кодексу.
Вiдповiдно до п.3 постанови Кабiнетv Мiнiстрiв України № 301 вiд 27 квiтня 1993 року «Про трvдовi книжки працiвникiв» трудовi книжки зберiгаються на підприємствах, в установах i органiзацiях, а при звiльненнi працiвника трудова книжка видається йому пiд розписку в журналі облiку.
Вiдповiдно п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працiвникiв, затвердженої наказом Мiнiстерства працi України, Мiнiстерства юстиції України i Мiнiстерства соцiального захисту населення України вiд 29.07.1993 р. № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримцi видачi трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працiвниковi сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Вiдповiдно до ст. 21 Закону України «Про оплату працi» працiвник має право на оплату своєї працi вiдповiдно до актів законодавства i колективного договору на пiдставi укладеного трудового договору.
Згiдно зi ст. 94 КЗпП України роботодавець зобов`язаний регулярно виплачувати працiвникам заробiтну плату.
Вiдповiдно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацiю громадянам втрати частини доходiв у зв`язку з порушенням строкiв ix виплати» компенсацiя громадянам втрати частини доходiв у зв`язку з порушенням строкiв їx виплати провадиться у разi затримки на один i бiльше календарних мiсяцiв виплати доходiв, нарахованих громадянам за перiод починаючи з дня набрання чинностi цим Законом.
Згiдно з частиною 1 статтi 116 КЗпП України, при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд підприємства, установи, організацій, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нарахованi суми, належнi працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повiдомити працiвника перед виплатою зазначених сум. Крiм того, згiдно зi ст.117 КЗпП України, в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їx розмiр підприємство повинне виплатити працiвниковi його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.1 п.20 постанови вiд 24 грудня 1999 року №13 «Про практикv застосування судами 3аконодавства пpo оплату працi», установивши при розглядi справи про стягнения заробітної плати у зв`язку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд підприємства, установи, організації суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, - наступного дня пiсля пред`явления ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи - по день постановления рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi.
Таке ж роз`яснення цієї норми права, крiм наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав i Конституцiйний Суд України у своєму Рiшеннi вiд 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справi щодо офiцiйного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв 'язку з положенням статей 117, 237-1 цього кодексv.
Враховуючи викладене, з вiдповiдача підлягає стягненню сума середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi з часу звiльнення, а саме з 01.06.2019 року по дату розгляду справи. Середнiй мiсячний заробiток складає 4173 грн. щомісяця. Тож у даному випадку є обгрунтованим стягнення з вiдповiдача суми середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi у розмiрi 7928,70 грн.
Вiдповiдно положень ст. 44 КЗпП України при припиненнi трудового договору внаслiдок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, (статтi 38 i 39) працiвниковi виплачуєтъся вихiдна допомога у розмiрi, передбаченому колективнии договором, але не менше тримiсячного середнього заробiтку.
Щодо стягнення з вiдповiдача на користь позивача моральної шкоди.
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якiй завдано збиткiв у результатi порушення її цивільного права, має право на їx вiдшкодування.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на вiдшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода вiдшкодовується одноразово, якщо iнше не встановлено договором або законом.
Вiдповiдно до ст. 237-1 КЗпП України вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзації свого життя, Порядок вiдшкодування моральної шкоди визначаєтъся законодавством.
Несвоєчасна виплата позивачевi передбачених законом коштiв вiдбулася з порушенням чинного трудового законодавства, що потягло за собою спричинення позивачеві моральної шкоди, яка полягає у втратi звичних життєвих зв`язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.
Згiдно абз.1 п.13 постанови Пленумv Верховного Судv України вiд 31 березня 1995 рокv №4 «Про судову практикv в справах про вiдшкодування моральної (немайнової шкоди», вiдповiдно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявностi порушення прав працiвника у сферi трудових вiдносин (незаконного звiльнення або переведения, невиплати належних йому грошових сум, виконання робiт у небезпечних для життя i здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає вiд нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно вiд форми, власності, виду дiяльностi чи галузевої належності.
Через невидачу трудової книжки позивач не має можливості влаштуватись на iншу роботу, стати на облiк до Центру зайнятостi. Крiм того, позивач позбавлений можливості фiнансово забезпечувати родину, фактично позбавлений можливостi на вiльний вибiр професії, у позивача порушились нормальні життєві зв`язки. У зв`язку з грубим порушенням законодавства про працю позивач звертався зi скаргами, проханнями до вiдповiдача, до поліції, державної інспекції України з питань праці, але весь цей час отримував формальнi вiдповiдi, а вiдповiдач до вiдповiдальностi притягнутий не був.
У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.
Таким чином, позивачу спричиненi відповідачем моральнi страждання, якi виразились у порушеннi її звичного укладу життя, вона втратила спокiйний сон, стала знервованою, оскiльки вищезазначенi обстави вимагають вiд неї додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно суд вважає обґрунтований розмір моральної шкоди у 5000 гривень, який є співмірним із заявленими позовними вимогами та межами моральних страждань, які позивачка вимушена переживати у зв`язку з порушеннями її трудових прав зі сторони відповідача.
Повний, всебічний аналіз вищевказаних встановлених в судовому засіданні обставин беззаперечно переконує суд у необхідності часткового задоволення позову.
Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 141, 263-265, 280, 288, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новомиргородський елеватор» про розірвання трудового договору, зобов`язання внести запис про звільнення до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та моральної шкоди- задовольнити частково.
Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, тобто в розмірі 4 173 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішенн яможе бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя підпис
Суддя: Р. А. Забуранний
Повний текст судового рішення виготовлений 27 серпня 2019 року.