МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/7631/18 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1300/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бобрової І.В. у приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення, стягнення майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив зобов`язати останню усунути перешкоди в користуванні житловою квартирою, шляхом його вселення та передачі йому ключів від даної квартири, стягнути з відповідачки на його користь 25200 грн. завданої майнової шкоди та 25000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявник зареєстрований в кв. АДРЕСА_1 , але фактично там не мешкає, оскільки в кінці 2015 року відповідачка ОСОБА_3 побила його та вигнала із вказаної квартири. Подібна ситуація мала місце не один раз. З приводу побиття до правоохоронних органів не звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , яка була власницею квартири. Після її смерті він прийняв спадщину.

У зв`язку з тим, що відповідачка не пускає його до квартири, він орендував житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_5 , за яке сплачував 700 гривень на місяць. Проте строк договору оренди сплив 30 жовтня 2018 року та на теперішній час він не має постійного місця проживання і мешкає у знайомих. За весь час оренди (36 місяців) його витрати склали 25200 грн., які він і просить стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування майнової шкоди.

В подальшому, 22 грудня 2018 року позивачем до канцелярії районного суду подано позовну заяву в новій редакції з додатками, відповідно до якої ОСОБА_1 остаточно просив зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні ним квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до даної квартири та передачі йому ключів від неї, а також стягнути з ОСОБА_3 на його користь 25200 грн. завданої майнової шкоди та 25000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення, стягнення майнової та моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Відповідачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що відповідно довідки ОСББ «Восход» від 19.12.2018 р. № 204 позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 15.12.1981 р.

Власником зазначеної вище квартири була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ). З метою прийняття спадщину після смерті матері позивач звернувся до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із відповідною заявою від 17.04.2018 р.

Також судом було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають відповідачка ОСОБА_3 , а також ОСОБА_6 - 2000 року народження, ОСОБА_7 -2011 року народження (довідка ОСББ «Восход» від 09.11.2018 р.).

Згідно акту про фактичне не проживання зареєстрованої особи від 07.02.2019 р. вих. №143 позивач в зазначеній квартирі не проживає з 1998 р.

Як вбачається з листа начальника відділу Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 05.12.2018 р. та листа Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Цибулькіна від 20.12.2018 р. за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 04.12.2018 р. у журналі ЖЄО за №25568 за повідомленням ОСОБА_1 , в ході перевірки встановлено, що між заявником та ОСОБА_3 склалися цивільно-правові відносини, розгляд яких відбувається в суді в приватному порядку. Складу кримінального правопорушення не встановлено та подальша перевірка була припинена.

Інших доказів звернення до правоохоронних органів з цього приводу позивачем та його представником суду надано не було.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що проживала з позивачем з 1990 р. по 1998 р. в спірній квартири, коли її разом з дитиною вигнала з дому ОСОБА_3 . З 2007 р. ОСОБА_1 намагався вселитись в квартиру, проте його ключ не підходив. В квартирі АДРЕСА_1 , залишилось майно позивача: диван, швейна машинка та одяг.

Проте суд критично оцінив пояснення свідка ОСОБА_5 , оскільки як встановлено в судовому засіданні свідок тривалий час проживала та продовжує проживати з позивачем, а отже є упередженою та зацікавленою особою.

Крім того, її покази спростовуються показами інших свідків - сусідів сторін - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які пояснили, що приблизно 20 років тому ОСОБА_1 разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_5 добровільно залишив спірну квартиру, оскільки вони придбали іншу, забравши з собою речі та навіть металеві двері. Після цього приходив лише провідати дитину, яку він залишив. Квартирою не цікавився. Підтвердили, що відповідач замки не змінювала.

Таким чином, оцінивши висновки правоохоронних органів, на які представник позивача вказує як на основні докази вчинення відповідачкою перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою (зміна замків на вхідних дверях та не допуск до помешкання), покази свідків, суд дійшов висновку, що з наданих матеріалів вбачається наявність конфлікту між сторонами, що ними і не спростовується. Встановлених фактів того, що відповідачка дійсно чинить перешкоди позивачу у користуванні майном висновки не містять. Будь-яких даних про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вказаними заявами суду на надано. При цьому, твердження позивача про те, що відповідач змінила замки від вхідних дверей квартири і не впускає його до помешкання та відповідна вимога ОСОБА_1 про передачу йому ключів, не знайшли свого підтвердження.

Крім того, суд критично поставився до посилання позивача та його представника на те, що у кінці 2015 р. відповідачка побила позивача та вигнала його з дому, оскільки зазначене спростовується показами усіх допитаних в судовому засіданні свідків та, як вбачається з наданого позивачем договору оренди, останній винаймає житлове приміщення у свідка ОСОБА_5 , яка за її словами, проживає з позивачем та здійснює за ним догляд з 01.01.2004 р., тобто задовго до подій, на які посилається ОСОБА_1 .

Проаналізувавши встановлені обставини у справі та надані сторонами докази у їх сукупності суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів того, що відповідачка чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 позивачем не надано, а судом не встановлено. Неможливість вселення та проживання позивача в спірній квартирі, факт вчинення відповідачкою перешкод позивачу шляхом ненадання ключів спростовується поясненнями сторін та показами свідків.

З огляду на зазначене, відсутні також підстави для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом ( ч.2).

А відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як убачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами спірна квартира належала на праві власності за життя матері сторін - ОСОБА_4 . Позивач зареєстрований в даній квартирі з 1981 року, а відповідачка - 1987 року. І позивач, і відповідачка вселилися в цю квартиру ще неповнолітніми дітьми та користувалися жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Доказів того, що при їх вселенні до квартири була інша угода про порядок користування цим приміщенням, суду надано не було і сторони на це не посилалися під час розгляду справи.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач на законних підставах зі згоди власника житла вселився в спірну квартиру і таким чином набув право користування нею.

Позивач не заперечує те, що з 1999 року не проживає в спірні квартирі, що підтверджується і актом про фактичне не проживання від 07.02.2019 року. Проте він наполягає, що його не проживання в спірній квартирі є вимушеним через неприязні стосунки, які склалися між ним та відповідачкою на побутовому ґрунті ще за життя їх матері, через що між ними виникали конфлікти. Також він посилається на те, що відповідачка вигнала його з квартири, а він через свій незадовільний стан здоров`я не може чинити опір їй.

Стан здоров`я позивача підтверджується довідкою МСЕК від 19.03.2007р., з якої вбачається, що позивач є інвалідом першої групи по зору та потребує постійного стороннього догляду. Раніше згідно пенсійного посвідчення позивача йому була встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з чим йому призначалася пенсія як інваліду 2 групи з 28.01.2005р. по31.03.2006р. Згідно виписного епікризу стаціонарного хворого, позивач з 28.02.2016р. по 15.03.2016р. перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: ішемічна хвороба серця, гострий інфаркт міокарда передньої стінки і верхівки лівого шлуночку, артеріальна гіпертензія 2 ступеня, Ш стадія, ризик-1V, сахарний діабет П типу середньої тяжкості.

Тому позивач вважає, що не проживає в спірній квартирі з поважних причин, так як відповідачка скориставшись його станом здоров`я чинить йому перешкоди в цьому.

Відповідачка під час розгляду справи заперечувала те, що позивач не проживає в квартирі саме з цих причин, наполягала на тому, що він виселився з квартири добровільно.

Як убачається з матеріалів, за життя матері сторін, ні мати позивача, ні відповідачка не зверталися до суду з позовом про визнання позивача таким, що втратив право на користування в спірній квартирі.

Згідно ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2019 року відповідачка звернулася до суду з таким позовом тільки 15 квітня 2019року, тобто після звернення позивача з позовом по даній справі. Рішення про визнання позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в спірній квартирі, на даний час відсутнє.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що позивач вселився до спірної квартири на законних підставах та набув право користування нею і до теперішнього часу не визнаний таким, що втратив право користування нею, а також про те, що позивач фактично не проживає в спірній квартирі.

Обговорення підстав його не проживання в квартирі буде відбуватися в межах заявлених позовних вимог у іншій справі, яка перебуває в провадженні суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін, яка була власником спірної квартири. 17 квітня 2018р. позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Зі змісту ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.10.2018р. вбачається, що відповідачка також звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, згідно ст. 1269 ЦК України, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є

правом, а не обов`язком спадкоємця.

Таким чином на даний час сторони є спадкоємцями померлої ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, та мають рівне право на спадкування спірної квартири після смерті їх матері, як спадкоємці першої черги.

Після смерті матері позивач намагався вселитися до квартири, однак відповідачка вважає, що вони не можуть разом проживати в спірній квартирі і його потрібно усунути від права спадкування після смерті матері, а тому звернулася до суду з таким позовом.

Рішення суду про усунення позивача від права спадкування після смерті матері на даний час судом не прийнято.

Про те, що позивач намагався вирішити питання щодо вселення до квартири свідчать лист Миколаївської місцевої прокуратури № 1 від 20.12.2018р. ( а. с. 28) та лист Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 05.12 2018р. (а. с. 29), зі змісту яких вбачається, що позивач звертався до правоохоронних органів із заявами, в яких просив вжити заходів до відповідачки, яка перешкоджає йому вільному доступу до спірної квартири. Те, що правоохоронними органами не було встановлено ознак кримінального правопорушення в діях відповідачки та вона не була притягнута до відповідальності за даними зверненнями, оскільки правоохоронні органи дійшли висновку, що між сторонами склалися цивільно- правові відносини, для розгляду яких передбачено інший порядок, не тільки не спростовує той факт, що позивач не проживає в квартирі та не має вільного доступу до неї, а навпаки підтверджує наявність конфлікту між сторонами щодо надання позивачу можливості проживання в спірній квартирі.

Під час розгляду справи в суді відповідачка не визнала позов та апеляційну скаргу позивача та заперечує можливість їх спільного проживання в цій квартирі, категорично заперечує проти вселення позивача в спірну квартиру, чим фактично продовжує чинити позивачу перешкоди у вселенні в квартиру.

Аналіз встановлених обставин у їх сукупності, свідчить про те, що судом зазначена поведінка відповідачки врахована в сукупності з іншими доказами у справі не була. Крім того, судом була дана неправильна правова оцінка листам правоохоронних органів, як доказам у справі. Факт не допуску позивача до квартири через неприязні стосунки, які склалися між сторонами, підтвердила в суді апеляційної інстанції також свідок ОСОБА_12 , яка також пояснила, що деякий час позивач проживав також у неї в квартирі, але зараз ця квартира потрібна їй для особистого проживання.

Слід врахувати також те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має інше житло на праві власності чи на праві користування.

За таких обставин суд дійшов помилково висновку про відсутність доказів того, що відповідачка своїми діями чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким усунути позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення його до неї.

Що стосується вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання відповідачки передати ключі від квартири позивачу, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Позивач не заперечував, що у нього були ключі від квартири, їх у нього відповідачка не забирала, а матеріали справи не містять достатньої кількості безспірних доказів того, що відповідачка замінила замки в квартирі.

Приймаючи рішення стосовно позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріали справи містять договір оренди від 01 січня 2014р., укладений між позивачем та ОСОБА_5 , предметом якого є кімната в 3-кімнатній квартирі по АДРЕСА_2 . Орендна плата за проживання визначена сторонами договору у розмірі 700 грн. в місяць.

Відповідачка заперечує, що позивач сплачував ОСОБА_5 орендну плату через їх давні особливі стосунки. Позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого письмового доказу фактичної сплати орендної плати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити з урахуванням обґрунтування, викладеного в тексті постанови, а не з підстав зазначених в рішенні суду.

В той же час вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Можливість відшкодування моральної шкоди особі внаслідок порушення її прав, передбачена ч.1 ст. 23 ЦК України.

При цьому моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як зазначено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про

відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність

причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -

спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При

цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Пленуму).

Матеріалами справи встановлено винні дії відповідачки щодо порушення житлових прав позивача та права користуватися спадковим майном. У зв`язку з такими діями позивачу були спричинені моральні страждання тим, що він не має можливості користуватися спадковим майном, тривалий час позбавлений можливості проживання в спірній квартирі, чим був порушений його звичайний уклад життя, для відновлення попереднього стану він змушений був звертатися до суду. Позивач є інвалідом 1 групи.

Встановлена матеріалами справи також наявність причинного зв`язку між шкодою та винними діями відповідачки.

Врахувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 500грн.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, яким усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселити його в цю квартиру та стягнути з відповідачки на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду у розмірі 500 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 серпня 2019 року