ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 442/6220/16-ц

провадження № 61-34067св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Дрогобицько-Бориславський об`єднаний районний військовий комісаріат,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 3 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Коваля Р. Г., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивувала тим, що з 18 жовтня 2004 року по 29 серпня 2016 року вона працювала у Дрогобицько-Бориславському об`єднаному районному військовому комісаріаті. 29 серпня 2016 року наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 153 її звільнено з посади прибиральниці службових приміщень на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки звільнення відбулось із порушенням законодавства, а саме їй не було запропоновано будь-яких інших посад, а також при звільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати наказ № 153 від 29 серпня 2016 року в частині її звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, поновити її на посаді прибиральника Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного комісаріату з 30 серпня 2016 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2016 року по 14 лютого 2017 року у розмірі 16 634,46 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 3 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Встановивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач, і продуктивність праці значно вища у іншого працівника, суд першої інстанції дійшов висновку про звільнення позивача з дотриманням вимог частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 3 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 3 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.

Зокрема, заявник вказувала на те, що суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Заявник посилається на залишення судами поза увагою того, що внаслідок проведення скорочення штатних одиниць прибиральників приміщень Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного військового комісаріату працювати на роботі залишилась особа, яка має менше стажу роботи, аніж вона, оскільки стаж роботи позивача становить 11 років 8 місяців, а стаж роботи особи, яка залишилась, 5 років 6 місяців.

Також заявник зазначала, що з метою визначення рівня продуктивності праці Дрогобицько-Бориславський об`єднаний районний військовий комісаріат застосував такий показник продуктивності як «суб`єктивне відношення до людини». Вважає, що такий показник продуктивності не може бути прийнятий до уваги. Враховуючи викладене, позивач просила касаційну скаргу задовольнити.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 18 жовтня 2004 року працювала у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді прибиральниці.

Згідно штатного розпису Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного комісаріату, який затверджений і зареєстрований у Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України за № 99 та погоджений у Департаменті фінансів Міністерства оборони України від 21 червня 2016 року, замість 2 посад прибиральників службових приміщень введено 0,5 посади прибиральника службових приміщень.

21 червня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності працівників, що підтверджується письмовим попередженням, яке міститься в матеріалах справи.

Також судами встановлено, що Дрогобицько-Бориславським об`єднаним районним комісаріатом створено комісію з метою визначення особи, яка має переважне право на залишення на роботі у зв`язку із скороченням чисельності працівників, та доручено керівнику відділення офіцерів запасу і кадрів Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного комісаріату провести опитування серед особового складу щодо визначення рівня продуктивності праці прибиральників службових приміщень, оскільки двоє прибиральниць здійснювали прибирання в службових приміщеннях, де працює особовий склад військового комісаріату, і саме особовий склад найкраще може оцінити і порівняти якість та продуктивність виконання прибиральниками своїх обов`язків.

У результаті даного опитування з`ясовано, що рівень продуктивності праці серед прибиральників службових приміщень значно вищий у працівниці ОСОБА_3 , яку у подальшому і рекомендовано комісією на переведення на посаду прибиральника службових приміщень.

21 червня 2016 року з позивачем проведено бесіду, під час якої встановлено, що у позивача немає вищої освіти, що унеможливлює пропонування їй посади державного службовця, оскільки І рівень її освіти не відповідає вимогам частини першої статті 19 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до штатного розпису Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного комісаріату, який затверджений і зареєстрований у Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України за № 99 та погоджений у Департаменті фінансів Міністерства оборони України від 21 червня 2016 року, будь-яких інших посад, окрім посад державної та військової служби, а також 0,5 посади прибиральника службових приміщень, яка утворюється після відповідних змін у штаті від 21 червня 2016 року, немає, тому запропонувати позивачу будь-яку іншу посаду у ІНФОРМАЦІЯ_3 не було можливості.

29 серпня 2016 року наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 153 ОСОБА_1 звільнено з посади прибиральниці службових приміщень на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України; у цій справі підстав для надання переваги позивачеві не встановлено.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суди встановили, що ОСОБА_1 про наступне вивільнення персонально попереджено за два місяці. Крім того, Дрогобицько-Бориславським об`єднаним районним військовим комісаріатом при визначені рівня продуктивності праці працівників, які перебувають на посаді прибиральника ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , проведений порівняльний аналіз такої продуктивності шляхом опитування та оцінювання якості виконуваної роботи серед трудового колективу та особового складу комісаріату, які зазначали, що вищий рівень продуктивності праці у ОСОБА_4 .

Судами також встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не притягувались, однак протягом 2014-2016 року до ОСОБА_4 , на відмінну від ОСОБА_1 , двічі застосовувались заходи заохочення у вигляді Подяки та Грамоти.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили доведення факту скорочення чисельності і штату працівників, а саме однієї посади, яку обіймала позивач, у новому штатному розписі не передбачено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши зазначені обставини, дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді прибиральниці у Дрогобицько-Бориславському об`єднаному районному військовому комісаріаті, оскільки звільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відбулося відповідно до вимог трудового законодавства України.

Вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому у задоволенні цих вимог суди також відмовили.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і касаційний суд, оскільки до таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 3 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О.Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов